M. L. Stedmanová

SVĚTLO

MEZI

OCEÁNY

plus

Přeložila Kateřina Kovářová

Copyright © Grasshill Communications

First published in Great Britain

in 2012 by Doubleday

an imprint of Transworld Publishers

M. L. Stedman has asserted her right under the Copyright, Designs and Patents Act 1988 to be idnetified as tha author of this work.

Translation © Kateřina Kovářová, 2013

Cover © Tereza Velíková, 2013

ISBN 978-80-259-0225-7

Památce mých rodičů

≈

ČÁST PRVNÍ

27. dubna 1926

≈

V den, kdy se stal zázrak, klečela Izabela na okraji útesu a skláněla se nad malým, nedávno stlučeným dřevěným křížem. Po pozdně dubnovém nebi, které se rozprostíralo nad ostrovem a zrcadlilo v oceánu, se plazil jediný velký mrak. Izabela kropila a upěchovávala hlínu okolo čerstvě zasazeného keříku rozmarýnu.

„… neuveď nás v pokušení, ale zbav nás zlého,“ zašeptala. Chvíli se jí zdálo, že slyší dětský pláč. Pustila ten přelud z hlavy a zadívala se na hejno velryb, jež se proplétaly kolem pobřeží, aby vyvedly mladé v teplejších vodách, a jejich ocasy se sem tam vynořovaly nad hladinu jako jehly skrz tapiserii. Znovu zaslechla pláč, tentokrát se nesl ranním vánkem hlasitěji. To není možné.

Z této strany ostrova už pokračuje jen širé moře až do Afriky. Indický oceán se tu slévá s Antarktickým a společně se táhnou pod útesy jako nekonečný koberec. Ve dnech jako tento se zdál tak pevný, až měla dojem, že by po něm mohla dojít třeba na Madagaskar. Druhá strana ostrova se smutně ohlížela za skoro sto mil vzdálenou australskou pevninou, k níž ostrov nikdy tak úplně nepatřil, ale byl s ní propojený řadou podmořských skal, které vyrůstaly ze dna oceánu jako zuby z rozervané sanice a čekaly, až budou moct uchvátit nějakou nevinnou loď na cestě do přístavu.

Snad jako odškodné ostrov Janusova skála nabízel maják, jehož světlo poskytovalo bezpečí v okruhu padesáti kilometrů. Každou noc proráželo vzduch skřípání jeho kopule, která se otáčela stále dokola, vyzařovala z ní spravedlnost, nic nevyčítala skalám, neděsila se vln, jen nabízela spásu těm, kdo o ni stáli.

Pláč neustával. V dálce zařinčely dveře majáku a na ochozu se objevila Tomova vysoká postava. Prohlížel ostrov dalekohledem. „Iz,“ zavolal, „loď!“ Ukázal k zátoce. „Na pláži je loď!“

Zmizel a hned se objevil dole. „Vypadá to, že je někdo uvnitř,“ zakřičel. Izabela za ním spěchala ze všech sil a on ji držel za ruku, když scházeli strmou prošlapanou cestou na malou pláž.

„Je to určitě člun,“ prohlásil Tom. „A sakra! Je tam chlap, ale…“ Nehybná postava ležela zhroucená přes sedátko, ale křik neustával. Tom se vrhl do člunu, snažil se muže probrat a potom prohledal příď, odkud se pláč ozýval. Vytáhl vlněný uzlíček – dámský světle levandulový zapínací svetr ovinutý kolem malého plačícího dítěte.

„Sakra!“ vykřikl. „Sakra, Iz, to je…“

„Dítě! Pane na nebi! Ach, Tome! Tome! Tady, podej mi ho!“

Podal jí uzlíček a znovu se pokusil muže oživit, ale nenahmatal pulz. Otočil se na Izabelu, která prohlížela toho malého tvorečka. „Je mrtvý, Iz. Co dítě?“

„Zdá se být v pořádku. Není pořezané ani nemá modřiny. Je tak maličké!“ řekla a otočila se k dítěti, jež tiskla k sobě. „No tak. Už je to v pořádku, maličký. Jsi v bezpečí, krasavče.“

Tom tiše stál, prohlížel si mužovo tělo, zavřel pevně oči a znovu je otevřel, aby se přesvědčil, že se mu to nezdá. Dítě přestalo plakat a lapalo v Izabelině náruči po dechu.

„Ten chlap na sobě nemá žádné skvrny, ani nevypadá nemocně. Nemohl být na moři dlouho… To by jeden nevěřil.“ Odmlčel se. „Vezmi dítě do domu, Iz, já seženu něco, čím bych ho přikryl.“

„Ale Tome…“

„Bude to hrozná práce, dostat ho po cestě nahoru. Radši ho nechám tady, než přijede pomoc. Ale nechci, aby se k němu dostali ptáci nebo mouchy. V kůlně mám nějakou plachtu, ta by měla stačit.“ Mluvil dost klidně, ale ruce i tvář měl studené, jak staré stíny zakryly zářivé podzimní slunce.

≈

Čtvereční míle zeleně na Janusově skále stačila pro pár ovcí, kozy a hrstku kuřat, a ornice bylo dost na pěstování základních druhů zeleniny. Rostly tam jen dva stromy, dvě do nebe se tyčící norfolkské borovice vysazené posádkami z poloostrova Partageuse, které zde maják postavily před více než třiceti lety, v roce 1889. Hlouček starých hrobů pamatoval i někdejší nehodu, když Pýcha Birminghamu za bílého dne najela na nenasytné skály. V takové lodi později přivezli z Anglie samotný maják, pyšnící se nápisem Chance Brothers, zárukou té nejvyspělejší technologie své doby – montáž je možná kdekoli, nezáleží na tom, jak je dotyčné místo nehostinné nebo těžko dosažitelné.

Proudy přinášely všechno možné – harampádí vířící jako mezi dvěma vrtulemi, trosky lodí, bedny na čaj, kosti velryb. Věci se objevovaly, kdy a jak se jim zachtělo. Maják stál osaměle uprostřed ostrova, správcova chata a stodoly se vedle něj krčily, ošlehané desetiletími silného větru.

Izabela si v kuchyni sedla ke starému stolu a v náruči držela dítě zabalené do měkké žluté přikrývky. Tom si pomalu očistil boty o rohožku, vešel a položil jí mozolnatou ruku na rameno. „Toho chudáka jsem přikryl. Jak je malému?“

„Je to holčička,“ řekla Izabela s úsměvem. „Vykoupala jsem ji. Vypadá celkem zdravě.“

Dítě se na něj otočilo a velikýma očima hltalo jeho pohled. „Co si k čertu o tomhle všem musí myslet?“ podivil se nahlas.

„Dala jsem jí i nějaké mléko, že, zlatíčko?“ zaculila se Izabela a otočila se, jako by se ptala dítěte. „Ach Tome, ona je dokonalá,“ řekla a políbila dítě. „Bůh ví, čím vším si prošla.“

Tom vzal z borovicové kredence lahev brandy, trochu si nalil a kopnul ji do sebe. Sedl si vedle své ženy, pozoroval nadšení v její tváři, když si prohlížela poklad ve svých rukou. Holčička sledovala každý pohyb jejích očí, jako by Izabela mohla utéct, pokud ji nebude držet pohledem.

„Ach, maličká,“ šeptala Izabela, „chudinko, chudinko maličká,“ když jí dítě přitisklo obličej k hrudi. Tom slyšel v jejím hlase slzy a ve vzduchu mezi nimi viselo cosi bolestně nepřítomného.

„Líbíš se jí,“ řekl. „Nutí mě to přemýšlet, jaké by to asi bylo,“ zamumlal si pro sebe. Rychle dodal: „Myslím… nemyslel jsem… Vypadáš, jako by ses pro to narodila, to je všechno.“ Pohladil ji po tváři.

Izabela se na něj podívala. „Já vím, lásko. Vím, co myslíš. Cítím to stejně.“

Objal ženu i dítě. Izabela cítila z jeho dechu brandy. „Ach Tome, díky Bohu jsme ji našli včas,“ zašeptala.

Tom ji políbil a potom přitiskl rty na čelo dítěti. Všichni tři tak dlouho zůstali, až se dítě začalo kroutit a vystrkovat ruku zpod pokrývky.

Tom se protáhl, když vstával. „Půjdu poslat signál, nahlásím ten člun, aby poslali loď pro mrtvého. A tady pro malou Kalupinku.“

„Ještě ne!“ vyhrkla Izabela a dotkla se dětských prstíčků. „Chci říct, že nemusíš spěchat a zařizovat to hned teď. Tomu chudákovi už hůř nebude. A řekla bych, že tohle ptáče si lodí užilo až až. Nech to na později. Dej jí šanci popadnout dech.“

„Potrvá jim to hodiny, než se sem dostanou. A tahle malá chudinka bude v pořádku, už jsi ji utěšila.“

„Prostě počkáme. Nakonec v tom není rozdíl.“

„Všechno to musí jít do záznamů, zlato. Víš, že musím všechno hned hlásit,“ řekl Tom, protože měl povinnost hlásit všechny mimořádné události na majáku nebo v okolí, od projíždějících lodí a počasí až po problémy s přístroji.

„Udělej to ráno, ne?“

„Ale co když je to záchranný člun z nějaké lodi?“

„Je to loďka, ne záchranný člun,“ řekla.

„A to dítě má pravděpodobně matku, která na něj někde na břehu čeká a může si vyplakat oči. Jak by ti bylo na jejím místě?“

„Viděl jsi ten svetr. Určitě vypadla z lodi a utopila se.“

„Miláčku, o její matce vůbec nic nevíme. Ani o tom, kdo byl ten chlap.“

„Jako vysvětlení je to nejpravděpodobnější, ne? Batole se přece rodičům normálně neztratí.“

„Iz, možný je všechno. Prostě to nevíme.“

„Slyšel jsi někdy o malém dítěti, které se někam vydalo na lodi bez matky?“ zeptala se ho a přitiskla k sobě dítě silněji.

„Tohle je vážná věc. A ten chlap je mrtvý, Iz.“

„Jenže dítě je naživu. Měj srdce, Tome.“

Něco v jejím tónu ho zasáhlo, takže místo toho, aby se s ní dál přel, zmlkl a přemýšlel o tom, co po něm chce. Třeba potřebuje strávit s dítětem trochu času. A možná jí to i dluží. Izabela se na něj zadívala a prosila ho mlčky. „No, v krajním případě,“ vázla mu slova v krku, „bych snad mohl ten signál nechat až na ráno. Ale brzo. Hned jak se rozední.“

Izabela ho políbila a stiskla mu ruku.

„Půjdu radši zas na maják. Zrovna jsem měnil světlo,“ řekl.

Šel po cestě a vánek k němu nesl sladký tón Izabelina hlasu, jak si prozpěvuje „Vaň, větře, jižněji, jižněji, jižněji, vaň, větře, na jih přes krásné moře“. Píseň byla sice melodická, ale jeho vůbec neuklidňovala, jak stoupal po schodech majáku a pokoušel se zaplašit zvláštní znepokojení nad svým rozhodnutím.

Kapitola 1

16. prosince 1918

≈

„Ano, uvědomuji si to,“ přitakal Tom Sherbourne. Seděl ve skromně zařízené místnosti, jen neznatelně chladnější než dusný den venku. Letní sydneyský déšť bušil do oken a zaháněl lidi na chodník, kde se honem snažili ukrýt.

„Tím chci říct, že je to hodně těžké.“ Muž za stolem se naklonil, aby svým slovům dodal patřičný důraz. „Není to žádný piknik. Ne že by Byronův záliv byl nejhorší štace, ale chci se ujistit, že víte, do čeho jdete.“ Upěchoval palcem tabák a zapálil si dýmku. Tomova přihláška vyprávěla stejný příběh jako spousta jiných v té době: narozen 28. září 1893; služba v armádě; znalost morseovky; fyzicky zdravý; odchod do výsluhy. Směrnice říkaly, že vysloužilí vojáci mají dostat přednost.

„Jistě to ne-“ Tom se odmlčel a začal znovu. „Při vší úctě, pane Coughlane, horší než západní fronta to nejspíš nebude.“

Muž se znovu podíval na propouštěcí papíry, potom na Toma, hledal něco v jeho očích, v jeho tváři. „Ne, synu. V tomhle ohledu máte patrně pravdu.“ Oddrmolil pár pravidel: „Platíte si sám každou cestu na místo převelení. Jste výpomoc, takže nemáte dovolenou. Stálí zaměstnanci mají měsíční volno na konci každé tříleté smlouvy.“ Vzal tlustou tužku a podepsal formulář. „Vítejte v Majákové službě Britského společenství národů,“ prohodil, přitiskl razítko na polštářek a třikrát dokument orazítkoval. Na papíře se třpytilo mokrým inkoustem datum 16. prosince 1918.

≈

Šestiměsíční výpomoc v Byronově zálivu na pobřeží Nového Jižního Walesu s dvěma dalšími hlídači a jejich rodinami naučila Toma základy života na majáku. Následovala stáž na Maatsuykeru, divokém ostrově jižní Tasmánie, kde většinu roku pršelo a za bouřek vítr odnášel kuřata na moře.

Na majáku měl Tom Sherbourne spoustu času přemýšlet o válce. O tvářích, o hlasech mužů, kteří mu stáli po boku a tak či onak mu zachránili život, o těch, jejichž poslední slova před smrtí slyšel, a těch, jejichž mumlání nerozuměl, ale stejně přikyvoval.

Tom za sebou nevleče nohu na pár šlachách ani mu nelezou z těla vnitřnosti jako plazící se úhoři. Plynu se vyhnul, takže nemá slepené plíce ani odvařený mozek. Ale nese si s sebou jizvy na celý život, protože musí žít v kůži muže, jenž dělal to, co tehdy bylo třeba. Nese si ten další stín skrytý uvnitř.

Snaží se k tomu nevracet, viděl spoustu mužů, které to úplně zničilo. A tak žije dál na hranici něčeho, pro co nemá jméno. Ve svých snech je Tom, který prožívá všechny ty věci a stojí tam s krví na rukou, asi osmiletým chlapcem. Tenhle malý kluk stojí proti vojákům s pistolemi a bajonety a trápí ho, že mu sklouzly školní podkolenky a on si je nemůže vytáhnout nahoru, protože by mu spadla pistole, kterou i tak sotva unese. A nikde nemůže najít matku.

Potom se probudí a ocitne se na místě, kde je jenom vítr, vlny a světlo a ten složitý systém, díky němuž oheň stále hoří a lucerna se točí. Pořád se otáčí, pořád se ohlíží přes rameno.

Kdyby se jen dostal daleko od lidí a od paměti, čas pak všechno napraví.

≈

Janusova skála, tisíce mil daleko na západním pobřeží, byla nejvzdálenějším místem od Sydney, kde Tom jako dítě bydlel. Ale maják na Janusově skále byl to poslední, co z Austrálie viděl, když jeho loď v roce 1915 vyplula do Egypta. Vůně eukalyptu se nesla na míle od břehů Albany, a když se vytrácela, udělalo se mu mdlo, že ztratil něco, o čem nikdy nevěděl, že by mu mohlo chybět. Po několika hodinách maják ještě spatřil, skutečný a pevný se svým pětivteřinovým intervalem, jako nejvzdálenější dotek domova, a tahle vzpomínka s ním zůstala jako polibek na rozloučenou po ty roky pekla, které následovaly. Když se v červnu roku 1920 dozvěděl, že na Janusu je nutně zapotřebí správce, připadalo mu, jako by ho maják volal.

Janus, balancující na hraně kontinentálního šelfu, nebyl oblíbenou štací. Přestože obdržel jedničku v „hodnocení obtížnosti života“, což obnášelo trochu vyšší plat, říkali staří mazáci, že ta trocha peněz za to stejně nestojí. Tom na Janusu nahradil hlídače Trimblea Dochertyho, jenž způsobil rozruch hlášením, že jeho žena dává proplouvajícím lodím signály věšením zpráv na barevné vlajky Mezinárodního kódu. To nevyhovovalo vedení hned ze dvou důvodů. Jednak náměstek ředitele majáků před několika lety zakázal na Janusu signalizaci pomocí vlajek, protože lodě riskovaly, když připlouvaly tak blízko, aby mohly zprávu dešifrovat, jednak dotyčná žena nedávno zemřela.

Mezi Fremantle a Melbourne na to téma proběhla rozsáhlá korespondence, vždy vyhotovená ve třech kopiích. Náměstek ředitele ve Fremantle obhajoval Dochertyho a jeho léta vynikající služby, proti němu však stálo ústředí firmy, zajímající se o výkon, cenu a dodržování regulí. Dospěli ke kompromisu, že Docherty dostane šest měsíců zdravotního volna a nahradí ho prozatímní správce.

„Normálně bychom na Janus neposlali svobodného muže, je to dost daleko a žena nebo rodina tam nejsou jen na parádu, můžou i pomoct,“ řekl oblastní ředitel Tomovi. „Ale když je to jenom dočasně… Odjedete do Partageuse za dva dny,“ dodal a zapsal ho na šest měsíců.

Nebylo moc co připravovat ani s kým se loučit. O dva dny později Tom stoupal po lodním můstku vybavený jen armádním batohem. Parník Prométheus plul podél jižního pobřeží Austrálie a na cestě ze Sydney do Perthu zastavoval v různých přístavech. Směrem k přídi bylo na horní palubě několik kajut rezervovaných pro pasažéry první třídy. Tom ve třetí třídě sdílel kajutu s postarším námořníkem. „Už padesát let se tudy plavím, neměli by tu drzost po mně chtít, abych platil. Smůla, to víš,“ řekl muž vesele a potom se vrátil k velké lahvi vysokoprocentního rumu a věnoval jí veškerou pozornost. Aby unikl alkoholovému odéru, procházel se Tom během dne po palubě. Večer se většinou v podpalubí hrály karty.

Stále bylo snadné pouhým pohledem poznat, kdo byl za války tam a kdo seděl doma. Dalo se to z člověka vycítit. Každý se držel mezi svými. Pobyt v útrobách lodi přinášel vzpomínky na vojenskou loď, která je odvezla nejprve na Blízký východ a potom do Francie. Jen co nastoupili, vydedukovali skoro zvířecím instinktem, kdo je důstojník, kdo má nižší hodnost a kam patří oni sami.

Stejně jako na vojenské lodi šlo o to najít si nějakou zábavu, aby se cesta dala přežít. Vybraná hra byla dost známá: kdo první získá suvenýr od pasažéra z první třídy, vyhrává. Ale nešlo o jen tak nějaký suvenýr. Požadovaným artiklem byly dámské kalhotky. „Výhra se zdvojnásobuje, pokud je ona v té době má zrovna na sobě.“ Vůdce party, muž jménem McGowan, s knírem a prsty žlutými od cigaret, říkal, že mluvil s někým někým z obsluhy o seznamu cestujících. Nemají moc na výběr. Celkem deset kajut. Právník se ženou – lepší se jim vyhnout velkým obloukem; nějaké postarší páry; dvě staré panny; nejslibněji ze všech vypadá dcera nějakého pracháče, co cestuje sama.

„Řekl bych, že se k ní do kajuty dostanem oknem,“ oznámil. „Kdo jde se mnou?“

Toma ten nebezpečný plán nepřekvapil. Od svého návratu slyšel tucty takových historek. Muži riskují život z rozmaru, přeskakují závory jako překážky pro koně, plavou do různých podmořských puklin, aby si zkusili, jestli se dokážou dostat ven. Mnozí muži, kteří unikli smrti tam, se teď zdají být na jejím kouzlu závislí. Tahle skupinka si teď může dělat, co chce. A nejspíš mají jen plno řečí.

Následující noc se Tom rozhodl procházkou po palubě uniknout nočním můrám, mučivějším než obvykle. Byly dvě hodiny ráno. V tu dobu mohl volně bloumat, kdekoli se mu zachtělo, takže postupně procházel palubu a pozoroval měsíční světlo, jak zanechává stopu na vodní hladině. Stoupal na horní palubu a přidržoval se zábradlí, aby vyrovnal jemné kolébání, a zastavil se na chvilku na vrcholu schodiště a vnímal svěžest větru a stálost hvězd, které zasypávaly oblohu.

Koutkem oka zahlédl tlumené světlo vycházející z jedné kajuty. Dokonce i pasažéři první třídy někdy nemůžou spát, řekl si. Potom v něm nějaký vnitřní šestý smysl vzbudil to známé nedefinovatelné tušení problému. Tiše se přiblížil ke kajutě a podíval se oknem dovnitř.

V šeru uviděl ženu přišpendlenou ke zdi, ač se jí muž před ní nedotýkal. Stál několik centimetrů od její tváře s žádostivým úsměvem, který Tom viděl až příliš často. Poznal muže ze spodní paluby a vzpomněl si na tu jejich soutěž. Zatracení idioti. Vzal za kliku a dveře se otevřely.

„Nech ji na pokoji,“ řekl, když vstoupil do kajuty. Mluvil klidně, ale nehodlal o tom diskutovat.

Muž se otočil, aby se podíval, kdo to je, a zašklebil se, když poznal Toma. „Jéžiši! Myslel jsem, že seš palubní průvodčí! Můžeš mi pomoct, zrovna jsem…“

„Řekl jsem, abys ji nechal na pokoji! Vypadni. A to hned.“

„Ale já ještě neskončil. Chtěl jsem ji jenom potěšit.“ Táhl z něj alkohol a starý tabák.

Tom ho chytil za rameno tak tvrdě, až muž vykřikl. Byl o nějakých dvacet centimetrů menší než Tom, ale stejně to na něj zkusil. Tom mu zkroutil zápěstí. „Jméno a hodnost!“

„McKenzie. Vojín. 3277.“ Nevyžádané číslo z něj vypadlo automaticky.

„Vojíne, omluvíte se této mladé dámě, vrátíte se na své lůžko a nevystrčíte ksicht na palubu, dokud nedorazíme do přístavu, rozumíte mi?“

„Ano, pane!“ Otočil se k ženě. „Žádám vás o odpuštění, slečno. Nechtěl jsem vám nijak ublížit.“

Stále vyděšená žena lehounce přikývla.

„A teď ven!“ řekl Tom a muž, usazený náhlým vystřízlivěním, se odvlekl z kajuty.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Tom ženy.

„M-myslím, že ano.“

„Ublížil vám?“

„On se…“ říkala to možná sama sobě, možná jemu. „On se mě vlastně ani nedotkl.“

Všiml si ženiny tváře, její šedé oči vypadaly nyní klidněji. Tmavé vlasy měla rozpuštěné, ve vlnách jí spadaly na paže a rukama si stále svírala noční košili u krku. Tom se natáhl pro župan, sundal ho z háčku na zdi a přehodil jí ho přes ramena.

„Děkuji,“ řekla.

„Určitě vás ošklivě vyděsil. Obávám se, že někteří z nás si ještě nezvykli na civilizovanou společnost.“

Neodpověděla.

„Už vás nebude víc obtěžovat.“ Narovnal židli, kterou převrhli v souboji. „Je na vás, jestli ho nahlásíte, slečno. Řekl bych, že teď není úplně při smyslech.“

Tázavě se na něj zadívala.

„Pobyt tam člověka změní. Někteří už nedokážou odlišit správné od špatného.“ Měl se k odchodu, ale ještě strčil hlavu zpátky. „Máte plné právo ho zažalovat, pokud chcete. Ale řekl bych, že má asi dost problémů. Jak jsem řekl, je to na vás,“ dodal a zmizel za dveřmi.

Kapitola 2

≈

Mys Partageuse pojmenovali francouzští cestovatelé, kteří zmapovali výběžek jihozápadního rohu australského kontinentu dávno před tím, než v roce 1826 Britové začali západ překotně kolonizovat. Od té doby se osadníci trousili na sever od Albany a jižně od Kolonie Labutí řeky a činili si nárok na tisíce mil panenských lesů mezi nimi. Ruční pily pokácely stromy vysoké jako katedrály, aby se uvolnilo místo pastvinám, pobledlí muži se skupinami shirských koní centimetr po centimetru prosekávali úzké cesty a tuto člověkem dosud nezjizvenou zemi stáhli z kůže a spálili, zmapovali, změřili a rozdělili pro ty, kdož chtěli zkusit štěstí na polokouli, jež je mohla uvrhnout do zoufalství a smrti, nebo jim přinést štěstí, o jakém se jim ani nesnilo.

Občany Partageuse to sneslo dohromady jako smítka prachu ve větru. Usadili se na hranici dvou oceánů kvůli čisté vodě, přírodnímu přístavu a dobré půdě. Přístav nekonkuroval Albany, ale hodil se pro místní lodní přepravu stavebních trámů, santalového dřeva či hovězího masa. Malé podniky vznikaly a držely se jako lišejník na skále a ve městě postupně vyrostla škola, kostely lišící se vyznáním i architekturou, pěkných pár domů z cihel a kamene a ještě víc těch sbitých z prken a plechu. Postupně přibyly různé obchody, radnice, dokonce i Dalgetyho zemědělská firma s obchodními i finančními aktivitami. A také hospody. Spousta hospod.

V Partageuse už od počátku převládal názor, že se všechno důležité odehrává někde jinde. Zprávy z venkovního světa sem prosakovaly jako kapky skrz korunu stromu, tu a tam zlomek novinky či nějaká zvěst. V roce 1890 přinesl zrychlení nově zavedený telegraf a od té doby má také několik lidí telefon. V roce 1899 dokonce městská rada poslala vojáky do Transvaalu, kde jich o pár přišla, ale celkem vzato stál život v Partageuse spíš na vedlejší koleji, kde se nic příliš špatného ani dobrého nemohlo stát.

Ostatní města na západě na tom byla samozřejmě jinak. Například Kalgoorlie stovky mil ve vnitrozemí mělo v zemi pod pouští zlatou žílu. Muži tam přicházeli s trakařem a rýžovací pánví a odjížděli z města, kde ulice nesly jen zpola ironicky myšlená jména jako „Pracháčova“, v automobilu koupeném za valoun zlata o velikosti kočičí hlavy. Kalgoorlie mělo, co svět chtěl. Stavební a santalové dřevo bylo na to krátké, a tak Partageuse takový okázalý rozmach jako Kal nezažilo.

Poté se v roce 1914 věci změnily. V Partageuse zjistili, že mají taky něco, co svět chce: muže. Mladé a zdravé. Muže, kteří trávili nelehký život se sekerou nebo pluhem v ruce. Muže, jež jako první obětovali na oltářích taktiky na druhé polokouli.

Rok 1914 znamenal jen vlajky a novotou vonící kůži na uniformách. Ani ne po roce se život změnil a začalo to vypadat, že město přece jen nestojí na vedlejší koleji – to když ženám místo milovaných statných manželů a synů začaly přicházet telegramy. Tyto proužky papíru, které možná padaly z ohromených rukou a poletovaly ve větru ostrém jako břitva, oznamovaly, že chlapec, kterého jste kojila, koupala, hubovala a oplakávala, je – vlastně není. Partageuse se přidalo ke zbytku světa pozdě a v bolestivém procitnutí.

Ztráta dítěte byla běžná věc, kterou si prošel skoro každý. Neexistovala záruka, že početí povede k narození živého dítěte, a ani narození nezaručovalo dlouhý život. Příroda dovolila sdílet tento rodící se ráj jen silným a šťastným. Při pohledu do desek jakékoli rodinné Bible jsou fakta jasně patrná. Hřbitovy také vypráví příběhy o dětech, jejichž hlasy poslechly naléhání matek „tiše, tiše, maličký“ po kousnutí hadem, při horečce či po pádu z vozu. Přeživší děti si zvykly dávat na stůl o jedno prostírání méně stejně tak, jako se naučily zmáčknout se na lavici, když se narodil nový sourozenec. Zdálo se, že stejně jako se na pšeničném poli zaseje víc zrn, než může dozrát, nadělí Bůh pár dětí navíc a bere si je podle nějakého nedešifrovatelného kalendáře. Městský hřbitov vše pravdivě zaznamenával a tamější náhrobky, z nichž některé byly rozvalené jako viklající se šplnavé zuby, vyprávěly poctivě příběhy předčasně zhaslých životů, jež si vzala chřipka, voda, dřevěné žentoury nebo večerní blesky. Ale v roce 1915 začaly náhrobky lhát. Chlapci a muži z celé oblasti hromadně umírali a hřbitovy o tom mlčely.

Ve skutečnosti leželi nedávno zemřelí v bahně daleko odtud. Úřady dělaly, co mohly, když to podmínky a boje dovolovaly, kopaly se hroby, a pokud se několik končetin dalo identifikovat jako jeden a ten samý voják, udělalo se všechno pro to, aby mohl být pohřben se všemi náležitostmi. Vedly se záznamy. Později se pořizovaly fotografie hrobů a za dvě libry a něco málo si mohla rodina zakoupit oficiální pamětní desku. Poté vyrašily ze země válečné pomníky, už se však neupínaly ke ztrátě, ale k tomu, jak ztráta napomohla vítězství a jak skvělé je být vítězem. „Zvítězit a zemřít,“ bručeli si někteří pod fousy, „to je chabé vítězství.“

Město bez mužů zelo prázdnotou jako díry v ementálu. Ne že by zde byly odvody. Nikdo je nenutil, aby šli bojovat.

Nejkrutější bylo říkat mužům „šťastlivci“ jen proto, že se vůbec vrátili domů, zpátky k dětem naparáděným při slavnostním přivítání, ke psovi se stuhou přivázanou na obojku, aby se taky mohl té slávy zúčastnit. Právě pes si obvykle jako první všiml, že se něco děje. Pán nepostrádal jen oko nebo nohu, ale celý byl jaksi nepřítomný, stále pohřešovaný v boji, i když se jeho tělo nikdy neztratilo. Třeba Billa Wisharta ze Sadlerova mlýna se třemi dětmi a ženou tak dobrou, jak si jen muž mohl přát, zasáhl plyn a nedokáže se ani najíst, aniž by rozmetal polévku všude kolem jako řezačka. Vždycky postříká celý stůl. Nezapne si knoflíky, jak se mu třesou ruce. Večer se před ženou ani nesvlékne ze šatů, jen si lehne do postele, schoulí se do klubíčka a pláče. Nebo mladý Sam Dowsett, ten přežil první vylodění v Gallipoli a potom přišel u Bullecourtu o obě ruce a půlku obličeje. Jeho ovdovělá matka celé noci nespí a strachuje se, kdo se o jejího chlapce postará, až tu ona nebude. V celé oblasti se nenajde dívka tak hloupá, aby si ho teď brala. Díry v ementálu. Něco chybí. Dlouhou dobu lidé měli zmatený výraz hráčů, kterým najednou změnili pravidla hry. Utěšovali se tím, že chlapci nezemřeli nadarmo, že byli součástí velkého boje za spravedlnost. A byly chvíle, kdy tomu dokázali uvěřit a dokázali spolknout naštvaný a zoufalý výkřik, který se dral z jejich hrdla jako pištění ptačí matky.

Po válce se lidé snažili omlouvat muže, kteří si po návratu až příliš libovali v pití či rvačkách, i ty, co si nedokázali udržet práci víc než pár dní. Obchody se ve městě vrátily do starých kolejí. Kelly měl pořád hokynářství, řezníkem zůstal starý Len Bradshaw, i když se mladý Len na otcův podnik už celý třásl. Dalo se to poznat z toho, jak otce lehce vytlačoval zpoza pultu, když se za ním nakláněl pro kotletu nebo vepřová líčka. Pan Inkpen (jako by neměl křestní jméno, i když mu jeho sestra v soukromí říkala Popsy) převzal kovárnu po sestřině manželu Mackovi, jenž se nevrátil od Gallipoli. Ona měla tvář tvrdou jako železo, jež se používalo na podkovy, a srdce zrovna takové. Zaměstnávala veliké hromotluky, a ti říkali jen: „Ano, paní Inkpenová. Ne, paní Inkpenová. Tři plné pytle, paní Inkpenová.“ A to by ji každý z nich uzvedl i na jednom prstu.

Každý věděl, komu dát na dluh a od koho chtít peníze předem, komu věřit, když přinesl zboží zpět a chtěl vrátit peníze. Mouchemoreovi v obchodě s látkami a galanterií šly obchody nejlépe okolo Vánoc a Velikonoc, i když s příchodem zimy rostl odbyt vlny na pletení. Zisk měl i na dámském prádle. Larry Mouchemore si mnul svůj špičatý knír, když někomu opravoval špatnou výslovnost svého jména („je to jako můra, ne mauzoleum“), a s obavami i rozčilením sledoval, jak si paní Thrukleová vzala do hlavy, že si vedle otevře kožešnictví. Kožešnictví? Na mysu Partageuse? Ale no tak! Blaženě se usmíval, když obchod do půl roku zavřela, „jako projev sousedské dobročinnosti“ odkoupil zbývající zboží a se slušným ziskem ho prodal kapitánovi parníku mířícího do Kanady, který říkal, že tam lidé po takových věcech šílí.

Do roku 1920 zažívalo Partageuse směs váhavé hrdosti a bolestné zkušenosti, která poskvrnila každé město v Západní Austrálii. Uprostřed trávníku blízko hlavní ulice stál nový žulový památník nesoucí jména mužů a někdy sotva šestnáctiletých chlapců, kteří se nevrátili, aby orali pole, káceli stromy či zasedli do školních lavic, i když na ně mnozí čekali se zatajeným dechem. Život se pozvolna znovu splétal ve fungující tkaninu, v níž se každá nit znovu a znovu proplétala s dalšími prostřednictvím školy, práce a manželství a vyšívala tak vztahy neviditelné pro kohokoli, kdo z města nepocházel.

A Janusova skála, již s městem spojovala pouze čtyřikrát do roka zásobovací loď, visela na okraji té látky jako volný knoflík, který by mohl snadno spadnout dolů k Antarktidě.

≈

Rámusící železniční vagony projížděly na mysu Partageuse kolem dlouhého úzkého mola postaveného ze stejného dřeva, jaké odvážely do přístavu k nalodění. Když Tomova loď zakotvila, široký, jasně tyrkysový záliv pod městem zářil jako vyleštěné sklo.

Muži se rozutekli nakládat a vykládat zboží a při zápasu s ním hekali a občas vykřikli či zahvízdali. Na pobřeží ruch pokračoval, všichni odhodlaně míjeli přístav, pěšky nebo v bryčkách.

Výjimku v té výkladní skříni pracovitosti představovala mladá žena krmící chlebem hejno racků. Smála se, když rozhazovala kůrky na všechny strany a pozorovala ptáky, jak se hašteří, piští a ženou za kořistí. Jeden racek v plném letu chytil sousto a zhltl ho, zatímco se střemhlavě vrhal za dalším, což u dívky vyvolalo další záchvat smíchu.

Jako by to byly celé roky, kdy Tom naposledy slyšel smích prostý hrubosti a hořkosti. Toho slunečného zimního odpoledne zrovna nikam nemusel a neměl nic na práci. Na Janus odpluje za několik dní, až se setká s potřebnými lidmi a podepíše nutné dokumenty. Ale pro teď ho nečekalo vyplňování lodních deníků, leštění lodních oken ani doplňování paliva. A tady se někdo bavil. Vypadalo to jako jasný důkaz, že válka je skutečně pryč. Sedl si na lavičku nedaleko mola, nastavil tvář slunci a pozoroval dívku, jak dovádí a kadeře jejích tmavých vlasů se točí ve větru jako sítě. Sledoval pohyb jejích útlých prstů na pozadí oblohy. Až po chvíli mu došlo, že je hezká. A ještě za delší dobu, že je asi i krásná.

„Čemu se usmíváte?“ zavolala dívka, když Tom nedával pozor.

„Pardon.“ Cítil, jak rudne.

„Nikdy se neomlouvejte za úsměv!“ zvolala tak nějak smutně. Poté se rozzářila. „Vy nejste z Partageuse.“

„Ne.“

„Já ano. Žiju tu celý život. Chcete nějaký chleba?“

„Díky, ale nemám hlad.“

„Ne pro vás, hlupáčku! Na krmení racků.“

Natáhla k němu ruku s kůrkou. Před rokem a asi i včera by Tom odmítl a odešel. Ale najednou ho teplo, svoboda, její úsměv a cosi, co nějak nedokázal pojmenovat, přimělo, aby nabídku přijal.

„Vsadím se, že jich u mě bude víc než u vás,“ řekla.

„Tak jo, platí!“ řekl Tom.

„Teď,“ zavolala a oba začali házet kousky chleba vysoko do vzduchu a různými směry, přikrčili se, když racci skřehotali, střemhlavě na ně nalétali a zuřivě se navzájem tloukli křídly.

Konečně byl všechen chléb pryč. „Kdo vyhrál?“ zeptal se Tom se smíchem.

„No jo! Zapomněla jsem počítat.“ Dívka pokrčila rameny. „Řekněme, že to byla remíza.“

„Dobře,“ řekl a vzal si čepici a vak. „Už bych měl radši jít. Díky, bavil jsem se.“

Usmála se. „Byla to jen hloupá hra.“

„Dobře, tak díky za připomenutí, že hloupé hry jsou zábavné,“ řekl. Přehodil si vak přes široké rameno a vydal se k městu. „Přeji vám hezké odpoledne, slečno,“ dodal.

≈

Tom zazvonil v penzionu na hlavní ulici. Vládla v něm paní Mewettová, žena okolo šedesátky, kulatá jako pepřenka, která na něj hned vyjela. „V dopise jste psal, že jste starý mládenec z Východu, takže vám budu vděčná, když budete mít na paměti, že teď jste v Partageuse. Tohle je křesťanské zařízení, takže se v domě nepije ani nekouří.“

Tom už jí chtěl poděkovat za klíč, který měla v ruce, ale ona ho dál pevně držela a pokračovala: „Žádné cizácké móresy, vím, jak to chodí. Postel převlékám, když odejdete, a nehodlám drhnout přikrývky, jestli mi rozumíte. Zamyká se v deset, snídaně se podává v šest ráno, a když nedorazíte, máte smůlu. Večeře je v půl šesté a platí pro ni to samé. Oběd si hledejte jinde.“

„Jsem vám velice zavázán, paní Mewettová,“ řekl Tom a raději se neusmíval, aby náhodou neporušil nějaké další pravidlo.

„Teplá voda stojí další šilink na týden, je vaše věc, jestli ji chcete. Podle mě studená voda ještě žádnému mužskému ve vašem věku neublížila.“ Vrazila mu klíč. Když se belhala chodbou pryč, přemýšlel Tom, jestli za její náklonnost k mužům může nějaký pan Mewett.

V malém pokoji v zadní části domu si vybalil, pečlivě srovnal mýdlo a holicí potřeby na jedinou polici, kterou měl k dispozici, složil prádlo a ponožky do zásuvky a do úzké skříně pověsil tři košile, dvoje kalhoty, oblek a kravatu. Do kapsy si zastrčil knihu a vydal se prozkoumat město.

≈

Poslední povinností Toma Sherbournea v Partageuse byla večeře s ředitelem přístavu a jeho ženou. Kapitán Percy Hasluck odpovídal za všechny příjezdy a odjezdy lodí v přístavu a obvykle každého nového strážce majáku pozval k sobě domů na večeři, než ho na ostrov poslal.

Tom se odpoledne znovu umyl a oholil, dal si do vlasů brilantinu, připnul si límeček a vzal si na sebe oblek. Sluneční svit minulých dní vystřídaly mraky a prudký vítr přímo z Antarktidy, a tak si oblékl ještě kabát.

Jelikož byl zvyklý na Sydney, měl na neznámou trasu spoustu času a došel k domu dost brzy. Hostitel ho uvítal se širokým úsměvem. Když se omluvil za svůj brzký příchod, „paní kapitánová Haslucková“, jak jí manžel říkal, spráskla ruce a řekla: „Propána, pane Sherbourne! Přece se nebudete omlouvat za to, že jste přišel včas, zvlášť když jste přinesl takové krásné květiny.“ Přivoněla k pozdním růžím, které Tom nařezal za poplatek v zahradě paní Mewettové. Vzhlížela k němu, neboť byla o hodně menší než on. „Propána! Vy sám jste vysoký skoro jako maják!“ řekla a zasmála se vlastnímu důvtipu.

Kapitán si vzal od Toma klobouk a kabát. „Pojďte do salonu,“ pokynul. „Řekl pavouk mouše!“ dodala hned jeho žena.

„Ona je taková šprýmařka!“ zvolal kapitán. Tom se obával, že ho čeká dlouhý večer.

„Dáte si sherry? Nebo portské?“ nabídla žena.

„Měj slitování a přines tomu chudákovi pivo, paní kapitánová,“ řekl se smíchem její manžel. Poplácal Toma po zádech. „Mladý muži, posaďte se a povyprávějte mi o sobě.“

Toma zachránil domovní zvonek. „Omluvte mě,“ řekl kapitán Hasluck. Tom slyšel z haly: „Cyrile, Berto, jsem rád, že jste mohli přijít. Dejte mi klobouky.“

„Řekli jsme si, že pozveme pár lidí, abychom vás představili několika místním. Partageuse je velmi přátelské město,“ řekla paní kapitánová, když se vrátila do salonu s lahví piva a sklenicemi na stříbrném podnose.

Kapitán ohlásil nové hosty, nevrlý pár sestávající z baculatého předsedy Správy obecních cest Cyrila Chippera a jeho ženy Berty, která byla hubená jako tyčka.

„Tak co soudíte o zdejších cestách?“ spustil Cyril hned, jak je představili. „Upřímně, jak byste je hodnotil v porovnání s těmi na Východě?“

„Ale Cyrile, nech toho chudáka na pokoji,“ řekla jeho žena. Tom byl za to přerušení vděčný stejně jako za nové volání zvonku.

„Bille, Violet, rád vás vidím,“ řekl kapitán u hlavních dveří. „Mladá dámo, vy jste každým dnem půvabnější.“

Uvedl do salonu silného muže se šedivými vousy a jeho statnou růžolící ženu. „To je Bill Graysmark, jeho žena Violet a jejich dcera…“ Otočil se. „Kam šla? Každopádně tu někde je, předpokládám, že se brzy objeví. Bill je tady v Partageuse ředitelem školy.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Tom, muži potřásl rukou a ženě se zdvořile uklonil.

„Tak vy si myslíte, že na Janus máte?“ zeptal se Bill Graysmark.

„To brzy zjistím,“ odpověděl Tom.

„Je to tam hotová pustina, abyste věděl.“

„To jsem slyšel.“

„Samozřejmě tam nejsou žádné silnice,“ vložil se do hovoru Cyril Chipper.

„Nejsou, no,“ řekl Tom.

„Nevím, co si myslet o místě, kde vůbec nejsou cesty,“ moralizoval lehce Chipper.

„To, že tam nejsou cesty, je váš nejmenší problém, synu,“ znovu se zapojil Graysmark.

„Tati, nech ho.“ Ztracená dcera vstoupila, když Tom seděl ke dveřím zády. „Poslední, co ten chudák potřebuje, jsou tvoje katastrofické historky.“

„No, vždyť jsem říkal, že se ukáže,“ pronesl kapitán Hasluck. „Tohle je Izabela Graysmarková. Izabelo, seznam se s panem Sherbournem.“

Tom vstal, aby ji pozdravil, podívali se na sebe a poznali se. Chtěl prohlásit něco o raccích, ale nedala mu prostor. „Ráda vás poznávám, pane Sherbourne.“

„Říkejte mi Tome, prosím,“ řekl a přemýšlel, že se od ní asi nečeká, že bude trávit odpoledne krmením ptáků. A lámal si hlavu, jaká další tajemství ten její laškovný úsměv skrývá.

Večer pokračoval celkem dobře, Hasluck vyprávěl Tomovi o historii oblasti a stavbě majáku za časů jeho otce. „Je velmi důležitý pro obchod,“ ujistil ho ředitel přístavu. „Antarktický oceán je dost zrádný už na hladině, a co teprve ten podmořský hřbet. Bezpečná doprava je klíčem k obchodu, to ví každý.“

„Opravdovým základem bezpečné dopravy jsou samozřejmě dobré cesty,“ začal znovu Chipper a skoro se pustil do další variace na jediné téma, o němž dokázal mluvit. Tom se snažil vypadat zaujatě, ale rozptylovalo ho, že koutkem oka viděl na Izabelu. Skrytá pohledu ostatních díky úhlu své židle začala provázet komentáře Cyrila Chippera legračními obličeji a posunky.

Nepřestávala s tím a on se snažil udržet vážnou tvář, ale nakonec vybuchl smíchy, což hned maskoval záchvatem kašle.

„Jste v pořádku, Tome?“ zeptala se kapitánova žena. „Přinesu vám nějakou vodu.“

Tom se na ni nemohl podívat, pořád kašlal a řekl: „Děkuji. Půjdu s vámi. Vůbec nevím, čím to je.“

Když vstával, Izabela zachovala dokonale vážnou tvář. „Pane Chippere, až se Tom vrátí, musíte mu říct, jak stavíte cesty ze dřeva,“ řekla. Otočila se na Toma: „Vraťte se brzy, pan Chipper má spoustu zajímavých historek,“ usmála se nevinně a jen jí lehce cukly koutky, když se na ni Tom podíval.

Když se večer chýlil ke konci, popřáli hosté Tomovi hodně štěstí na Janusu. „Vypadáte, že jste ze správného těsta,“ prohlásil Hasluck a Bill Graysmark souhlasně přikývl.

„Děkuji vám. Rád jsem vás všechny poznal,“ řekl Tom, podal ruku mužům a uklonil se dámám. „A vám děkuji, že jste se postarala, aby se mi dostalo tak důkladného úvodu do stavby cest v Západní Austrálii,“ zašeptal Izabele. „Škoda že nebudu mít příležitost vám to oplatit.“ A společnost se rozešla do chladné noci.

Kapitola 3

≈

Větrný duch, loď zásobující všechny majáky na této části pobřeží, byla bárka stará, ale spolehlivá jako honácký pes, jak říkal Ralph Addicott. Starý Ralph byl na ní kapitánem léta letoucí a vždycky se chvástal, že má nejlepší práci na světě.

„Á, vy budete Tom Sherbourne. Vítejte na mé výletní lodi!“ řekl, ukázal na holou dřevěnou palubu s nátěrem plným puchýřů od soli a Tom se ještě před úsvitem nalodil na svou první cestu na Janusovu skálu.

„Těší mě,“ řekl Tom a potřásl mu rukou. Motor běžel na volnoběh a naftové výpary mu zaplnily plíce. V kajutě nebylo o moc tepleji než venku, ale aspoň tam tolik nefoukalo.

Vzadu v kajutě se z palubního poklopu vynořilo klubko zrzavých kudrnatých vlasů. „Myslím, že můžeme, Ralphe. Už je připravená,“ řekl mladík pod nimi.

„Zrzku, tohle je Tom Sherbourne,“ pronesl Ralph.

„Brejden,“ odpověděl Zrzek a protáhl se poklopem.

„Ránko.“

„Tomu říkám zima jak v psinci! Doufám, že jste si přibalil teplý spodky. Když je tady takhle, bude na Janusu sakra hůř,“ řekl Zrzek a dýchal si do dlaní.

Zatímco Zrzek Tomovi ukazoval loď, kapitán provedl závěrečnou kontrolu. Sklenici upatlanou od mořské vody utřel cárem staré vlajky. „Připrav lana, hochu. Zvedneme kotvy,“ zavolal. Přidal plyn. „Tak, holka, vyrážíme,“ zabručel, jako by to mělo loď přimět, aby se hnula z kotviště.

Tom na stole studoval mapu. I v tomhle měřítku byl Janus sotva tečka na mělčině daleko od pobřeží. Zahleděl se na plochu moře před sebou, vydechl do vzduchu prosyceného solí a radši se ani neohlížel zpátky k pobřeží, aby si to nerozmyslel.

Jak čas plynul, voda pod nimi byla hlubší a začala mít jednolitou barvu. Čas od času Ralph poukázal na nějakou zajímavost, třeba orla mořského nebo hejno delfínů hrajících si u přídi. Jednou zahlédli na obzoru komín parníku. Zrzek se pravidelně vynořoval z kuchyně a podával jim otlučené smaltované hrnky s čajem. Ralph vyprávěl Tomovi o zlých bouřích a velkých dramatech, která se udála na majácích na této části pobřeží. Tom něco řekl o životě v Byronově zálivu a na ostrově Maatsuyker, ležícím tisíce kilometrů na východ.

„No, když jsi přežil Maatsuyker, máš šanci přežít Janus. Možná.“ Ralph se podíval na hodinky. „Proč si nedáš dvacet, když můžeš? Máme před sebou ještě dlouhou cestu, hochu.“

Když Tom vstával z palandy, Zrzek něco potichu říkal Ralphovi a ten kroutil hlavou.

„Jen chci vědět, jestli je to pravda. Co se stane, když se ho zeptáme?“ říkal Zrzek.

„Zeptáte na co?“ ozval se Tom.

„Jestli…“ Zrzek se podíval na Ralpha. Nemohl se rozhodnout mezi vlastní zvědavostí a Ralphovým zamračeným výrazem, zrudl a zmlkl.

„Fajn. Nic mi do toho není,“ řekl Tom a pozoroval moře, které zešedlo, jak kolem nich stoupaly vlny.

„Byl jsem moc mladý. Máma mě nenechala zplnoletit, abych narukoval. Jde jen o to, že jsem slyšel…“

Tom se na něj podíval s tázavě povytaženým obočím.

„Prý máte Válečný kříž a tak,“ vyhrkl Zrzek. „Řekli mi, že to máte v propouštěcích papírech, v těch ohledně Janusu.“

Tom nespouštěl oči z hladiny. Zrzek vypadal zklamaně a potom rozpačitě. „Chci říct, že jsem moc pyšný, že jsem potřásl rukou hrdinovi.“

„Kus mosazi z nikoho hrdinu nedělá,“ řekl Tom. „Většina chlapů, co by si vyznamenání opravdu zasloužili, už není mezi námi. Být tebou, nenechám se tím tak sebrat,“ dodal a otočil se, aby si prostudoval mapu.

„Tamhle je!“ vykřikl Zrzek a podal Tomovi dalekohled.

„Domov, sladký domov na dalších šest měsíců,“ zasmál se Ralph.

Tom sledoval dalekohledem kus země, který vypadal jako mořská příšera vystupující z vody. Nejvyšší bod tvořil útes na jedné straně, od kterého se ostrov pomalu svažoval až k druhému břehu.

„Starý Neville bude rád, že nás vidí,“ pronesl Ralph. „Neměl moc velkou radost, když se musel kvůli Trimbleovi vrátit z penze, to si piš. Když jednou správce… V celé Správě není muž, který by nechal maják bez dozoru, ať už kvůli tomu bude vyvádět, jak chce. Ale varuju té, i s mrtvolou v márnici by si člověk užil víc zábavy. Neville Whittnish toho moc nenamluví.“

Molo trčelo z pobřeží dobrých třicet metrů. Postavili ho tak vysoko, aby odolalo i nejvyššímu přílivu a nejsilnější bouři. Kladkostroj byl připravený vytáhnout zásoby do prudkého kopce nahoru ke stodolám. Když zakotvili, čekal na ně nepřístupně vypadající muž kolem šedesátky s ostře řezanými rysy.

„Ralphe, Zrzku,“ řekl a lehce pokývl hlavou. „Vy jste tu na ten zástup,“ zněl jeho pozdrav Tomovi.

„Tom Sherbourne. Těší mě,“ odpověděl Tom a podával mu ruku.

Stařík se na ni chvíli nepřítomně díval, než si vzpomněl, co to gesto znamená, a silně mu s ní zatřásl, jako by zkoušel, jestli neupadne. „Tudy,“ řekl a vyrazil k majáku, aniž by počkal, až si Tom vezme věci. Bylo chvíli po poledni, Ralph a Zrzek se chystali vyložit zásoby a Tomovi po tolika hodinách na moři chvíli trvalo zvyknout si na pevnou půdu pod nohama, když si bral vak a vrávoral za strážcem.

„Domek pro strážce,“ řekl Whittnish, když došli k nízké budově se střechou z vlnitého plechu. Za ní stála trojice velkých nádrží na dešťovou vodu, hned vedle řady stodol patřících k domku a majáku. „Věci si můžete nechat v chodbě,“ poznamenal, když otevřel vstupní dveře. „Máme dost práce.“ Otočil se na podpatku a zamířil rovnou k majáku. Možná už nebyl nejmladší, ale měl mrštnost vipeta.

Když stařík mluvil o majáku, jeho hlas se změnil. Jako by mluvil o věrném psu nebo oblíbené růži. „I po těch letech je pořád krásný.“ Bílá kamenná věž se tyčila na pozadí břidlicové oblohy jako křída. Stál na vrcholu ostrova a Toma udivilo nejen jeho čtyřicet metrů výšky, které výrazně převyšovaly všechny majáky, na nichž dosud pracoval, ale i jeho elegantní štíhlost.

Prostor za zelenými vstupními dveřmi více či méně splnil jeho očekávání. Dal se přejít pár kroky, jejichž zvuk se odrážel jako zbloudilá kulka od lesklé zelené podlahy a oblých obílených stěn. Jediný nábytek představovaly dvě skříně na potraviny a stolek. Každý kus nábytku byl vzadu zaoblený, aby přiléhal k nerovné zdi, takže vypadal, jako by se na ni tiskl hrbem. Mohutný železný válec uprostřed místnosti vedl nahoru do kupole majáku a chránil závaží, jež původně pohánělo hodinový stroj otáčející reflektorem.

Kolem jedné strany vedla spirála schodů ne širších než půl metru, které nahoře končily masivním kovovým odpočívadlem. Tom následoval staříka do dalšího a ještě užšího poschodí, kde spirála pokračovala na protilehlé straně, a to se opakovalo, než došli do pátého poschodí, přímo pod kopuli, kde se nacházelo administrativní centrum majáku. Tato pozorovatelna obsahovala stůl s deníky, zařízení k vysílání morseovky a dalekohled. Samozřejmě bylo zakázáno mít v kopuli postel nebo něco podobného, ale stála tu alespoň dřevěná židle s rovným opěradlem a opěrkami, jež ohladily generace tvrdých dlaní.

Tom si všiml, že by barometr snesl, kdyby ho někdo vyleštil, a potom jeho pohled upoutalo cosi vedle námořních map. Bylo to klubko vlny, v něm zapíchlé pletací jehlice a cosi, co připomínalo počátek šály.

„To je starého Dochertyho,“ přikývl Whittnish.

Tom věděl o spoustě činností, kterými strážci zaháněli dlouhou chvíli v klidných okamžicích služby. Někdo ryl do velrybích zubů nebo lastur, jiný zase vyráběl šachové figurky. Na pletení nebylo nic zvláštního.

Whittnish prošel deník a záznamy o počasí a zavedl Toma o poschodí výš k samotnému světlu. Sklo v kupoli pravidelně přerušovaly mříže z lišt, které držely tabulky na místě. Zvenku byl kolem věže kovový ochoz a vratký žebřík vedl nahoru k úzké lávce těsně pod korouhvičkou kývající se ve větru.

„Je to docela fešák,“ zhodnotil Tom obrovský skleněný hranol na otočném podstavci, daleko větší než on sám – království prizmat podobné skleněnému včelímu úlu. Světlo, čistota a jas jsou podstatou Janusu.

Starci přeběhl po tváři sotva znatelný úsměv. „Znám to tu od doby, kdy jsem byl kluk. Jo, je to krasavec.“

≈

Druhý den ráno stál Ralph na molu. „Jsme skoro připravení vyrazit. Máme ti příště dovézt všechny noviny, co zmeškáš?“

„Měsíc starý noviny jsou sotva noviny. Radši bych si ušetřil na dobrou knihu,“ odpověděl Tom.

Ralph se podíval na Toma, jestli je vše v pořádku. „Tak to bychom měli. Ne že si to teď rozmyslíš, synu.“

Tom se sklesle usmál. „V tom máš asi pravdu, Ralphe.“

„Vrátíme se dřív, než řekneš švec. Tři měsíce, to nic není, pokud teda zrovna nezkoušíš zadržovat dech!“

„Dělejte s majákem všechno, jak se má, a nebude vám dělat potíže,“ řekl Whittnish. „Musíte být trpělivý a trochu chytrý.“

„Uvidím, jak to půjde,“ odpověděl Tom. Potom se otočil k Zrzkovi, který se chystal k vyplutí. „Uvidíme se za tři měsíce, Zrzku?“

„Na to vemte jed.“

Loď vyrazila, čeřila za sebou vodu, kouřila a hlučně bojovala s větrem. Pořád se vzdalovala směrem k šedému obzoru, jako by ji někdo tlačil prstem po tmelu, a pak zmizela úplně.

Nastala chvíle klidu. Ne ticha, neboť vlny se stále tříštily o skály, vítr svištěl Tomovi kolem uší a otevřené dveře jednoho ze skladišť nepravidelně bouchaly jako rozladěný buben. Ale něco v něm se poprvé po letech uklidnilo.

Vystoupal na útes a zastavil se. Ozval se kozí zvonek, dvě kuřata se hašteřila. Ty zvuky dostaly náhle nový význam, byly to zvuky života. Tom vyšplhal sto osmdesát a čtyři schody do kopule majáku a otevřel dveře vedoucí na ochoz. Vítr se na něj vrhal jako šelma a srážel ho zpátky do dveří, než sebral sílu, vrhl se k železnému zábradlí a chytil se ho.

Poprvé si všiml obrovského výhledu. Desítky metrů nad hladinou moře ho uchvacovala hloubka oceánu narážejícího do útesu přímo pod ním. Tryskající voda byla hustá jako mléko a vypadala jako bílá barva, pěna tu a tam zmizela a pod ní se ukázal tmavě modrý spodní nátěr. Na druhé straně ostrova řada obrovských balvanů tvořila hráz proti přílivu a voda uvnitř byla klidná jako ve vaně. Měl pocit, jako by nestál na zemi, ale visel z oblohy. Pomalu se otočil dokola a přijímal nicotu toho všeho. Zdálo se, že nikdy nevdechne tolik vzduchu, neuvidí tolik prostoru, ani neuslyší všechny tóny burácejícího oceánu. Na kratičký okamžik neměl Tom žádné hranice.

Zamrkal a rychle potřásl hlavou. Vtahoval ho do sebe vír, a aby mu unikl, soustředil se na tlukot svého srdce, cítil nohy na zemi a paty v botách. Narovnal se. Vybral si volný pant na dveřích majáku a rozhodl se začít s ním. Musí se obrátit k něčemu hmatatelnému; kdyby to neudělal, kdo ví, kam by jeho mysl nebo duše mohly uletět, jako balon bez zátěže. Přesně vědět, kde máš pistoli, když si na deset minut zdřímneš v zákopu, vždycky si zkontrolovat plynovou masku, přesvědčit se, že tvoji lidé do posledního písmene rozumí rozkazům – díky tomu přežil čtyři roky krve a šílenství. Člověk nemůže myslet dopředu v horizontu let nebo měsíců, jde o tuhle hodinu a možná tu další. Cokoli jiného je spekulace.

Zvedl dalekohled a pátral po dalších známkách života na ostrově, potřeboval vidět a spočítat kozy a ovce. Přimkne se k něčemu pevnému. Musí vyleštit mosazné součástky, umýt veškeré sklo, nejprve venkovní okna a potom samotnou čočku. Dolije olej, aby ozubená kola šla hladce, doplní rtuť, aby světlo nevyhaslo. Chytal se každé myšlenky jako příčky žebříku, po které se vytáhne zpět ke srozumitelnosti, zpět ke svému životu.

≈

Tu noc se ve světle lampy pohyboval možná tak pomalu a opatrně jako před tisíci lety kněží v majáku na ostrově Pharos. Stoupal po úzkých kovových schodech vedoucích na vnitřní plošinu okolo samotného světla a skloněný prošel otvorem do jeho útrob. Pod nádobou s naftou zapálil oheň, takže se začala odpařovat a plyn se dostával k plášti. K němu Tom přiložil zápalku, čímž proměnil páru v bílé světlo. Sešel o poschodí níž a zapnul motor. Světlo se začalo otáčet a vysílat záblesky v přesném pětivteřinovém intervalu. Vzal si tužku a zapsal do širokého bloku s koženými deskami: Rozsvíceno v 5:09 odpoledne, severo-severovýchodní vítr 15 uzlů, zataženo, s nárazovým větrem, moře na stupni 6. Poté přidal iniciály T. S. Jeho rukopis začal vyprávět příběh tam, kde Whittnish skončil jen před několika hodinami a Docherty před ním. Stal se součástí nepřetrženého řetězu strážců udržujících svědectví světla.

Když se přesvědčil, že je vše v pořádku, vrátil se do domku. Tělo dychtilo po spánku, ale příliš dobře věděl, že nebude moci pracovat, pokud se dobře nenají. Spíž, nacházející se mimo kuchyň, plnily konzervy naloženého hovězího, hrášku a hrušek hned vedle sardinek, cukru a velké sklenice bonbonů, které prý tak milovala zesnulá paní Dochertyová. K první večeři si dal pořádný díl chlebové placky, kterou tu nechal Whittnish, kousek čedaru a scvrklé jablko. Na kuchyňském stole se mihotal oheň z olejové lampy. Vítr pokračoval v odvěké vendetě proti oknům, doprovázený tekutými hromy vln. Tom se chvěl, je jediný, kdo to slyší, jediný žijící člověk v okruhu dvou set kilometrů. Přemýšlel o raccích vklíněných do drsných domovů na skalách, o rybách klidně se vznášejících v bezpečí útesů a ledové vody. Každý tvor potřebuje úkryt.

Tom odnesl lampu do ložnice. Když si sundával boty a svlékal prádlo, jeho stín se tiskl ke zdi jako plochý obr. Vlasy měl prosycené solí a kůži popraskanou od větru. Zalezl si pod deku a usnul, jak se stále pohupoval v rytmu vln a větru. Celou noc vysoko nad ním světlo drželo hlídku a protínalo temnotu jako meč.

Kapitola 4

≈

Každé ráno Tom světlo uhasil a vydal se prozkoumat jinou část svého nového domova, a potom se pustil do práce naplánované na ten den. Severní stranu ostrova tvoří útes z čisté žuly, zatínající zuby do oceánu pod sebou. Krajina se směrem na jih svažuje a mírně vklouzává do mělké laguny. Hned vedle malé pláže patřící k laguně stojí vodní kolo, které vynáší sladkou vodu od pramene až k domku pro strážce: všude od pevniny až k ostrovu a dál jsou v mořském dně pukliny, jimiž sladká voda záhadně uniká. Ačkoli Francouzi ten jev v osmnáctém století popsali, byl stále odmítaný jako pouhý mýtus. Ale sladkou vodu prokázali i v dalších částech oceánu, jako kouzelný trik přírody.

Začíná si vytvářet rutinu. Podle směrnic musí každou neděli vyvěsit vlajku, to udělá hned ráno. Také ji vyvěsí, když kolem ostrova proplouvá nějaká válečná loď. Ví o strážcích, kteří na tu povinnost potichu nadávají, ale Tomovi se líbí její vznešenost. To, že dělá něco bez praktického účelu, je pro něj přepych civilizace.

Začal opravovat věci, které jsou od úpadku Trimblea Dochertyho v zoufalém stavu. Hlavní je samotný maják, musí se zatmelit okna v kopuli. Potom vápencem přebrousí barvu na zásuvce stolu, která vlivem počasí zpuchřela, a odrbe ji ocelovým kartáčem. Natře zelenou barvou odřená či opotřebovaná místa v mezipatrech, protože celý maják se bude malovat až zadlouho.

Zařízení podle jeho péče také vypadá: sklo se leskne, mosaz září a světlo se na rtuťové vaně otáčí tak hladce jako chaluha klouže po vzdušných proudech. Čas od času si zajde zarybařit dolů na skály nebo se projde po písečné pláži u laguny. Spřátelil se s párečkem černých scinků a občas jim dává trochu krmení, co má pro kuřata. Vlastními zásobami šetří, zásobovací loď přijede až za několik měsíců.

Práce je to těžká a má pořád co dělat. Strážci majáku nemají odbory, aspoň ne takové jako posádky zásobovacích lodí, nikdo nestávkuje za vyšší mzdu nebo lepší podmínky. Den po dni může být vyčerpaný a rozbolavělý, strachovat se, když vidí, jak se na něj rychle žene bouře, nebo znechuceně sledovat, jak mu kroupy zničily záhon se zeleninou. Ale pokud o tom moc nepřemýšlí, tak ví, kým je a proč tu je. Prostě musí udržovat světlo. Nic víc.

≈

Santa Claus s vousy a rudými tvářemi se usmál. „Jak žiješ, Tome Sherbourne?“ Ralph nečekal na odpověď a rovnou mu hodil mokré silné lano, aby jím obtočil úvazný kůl. Tom vypadal po třech měsících na majáku lépe a zdravěji než všichni strážci, které kapitán kdy viděl.

Tom čekal na zásoby pro maják a až tolik nemyslel na čerstvé jídlo, které dostane on. Taky zapomněl, že loď doveze poštu, a překvapilo ho, když mu Ralph večer podal několik obálek. „Málem jsem zapomněl,“ prohodil. Tom dostal dopis od oblastního ředitele Správy majáků zpětně potvrzující jeho jmenování a podmínky. Taky přišel dopis od Odboru repatriace vysvětlující nějaké nedávno schválené výhody pro vojáky ve výslužbě, například invalidní důchod nebo obchodní půjčku. Ani jedno se ho netýkalo, a tak rovnou otevřel další obálku, oznámení od banky Britského společenství národů, že získal pětiprocentní úrok z pěti set liber, které má na účtu. Na závěr si nechal obálku nadepsanou ručně. Netušil, kdo by mu mohl psát, a bál se, aby to nebyl nějaký dobrodinec s novinkami o bratrovi či otci.

Otevřel ji. „Drahý Tome, píši jen, abych se přesvědčila, že Vás nic neodfouklo, nesmetlo do moře nebo tak něco. A že Vám chybějící cesty nepůsobí problémy…“ Přeskočil text a podíval se na podpis, který zněl: „S úctou, Izabela Graysmarková.“ Dále psala, že doufá, že tam není moc osamělý a že by se měl určitě zastavit a pozdravit ji, než odjede, kamkoli má po Janusu namířeno. Dopis ozdobila malým obrázkem strážce, jak se opírá o maják a hvízdá si, zatímco se za ním vynořuje z vody obrovská velryba s tlamou doširoka otevřenou. Připojila popisek: „Určitě se nenechte do té doby sežrat velrybou.“

Absurdita a nevinnost obrázku mu vykouzlily na tváři úsměv. Navíc se s tím dopisem v rukou hned cítil tak nějak lehčí.

„Můžeš chvilku počkat?“ zeptal se Ralpha, který si chystal věci na zpáteční cestu.

Tom se hnal ke stolu pro tužku a papír. Usedl, a pak mu došlo, že nemá tušení, co napsat. Nechtěl jí nic říct, jen poslat úsměv.

Drahá Izabelo, naštěstí mě nic neodválo ani nesmetlo (dál) na moře. Viděl jsem mnoho velryb, ale zatím se mě žádná nepokusila sežrat, asi nejsem moc chutný.

Celkem vzato to zvládám docela dobře a s nedostatkem cest jsem se vyrovnal dle možností. Doufám, že dobře krmíte městskou ptačí populaci. Těším se, že Vás uvidím za tři měsíce, než odejdu z Partageuse kdovíkam.

Jak by se měl podepsat?

„Už to máš?“ zavolal Ralph.

„Skoro,“ odpověděl a napsal „Tom“. Zalepil obálku, nadepsal ji a podal kapitánovi. „Nemohl bys mi to náhodou poslat?“

Ralph se podíval na adresu a zamrkal. „Doručím to osobně. Stejně půjdu okolo.“

Kapitola 5

≈

Po šesti měsících si Tom nečekaně znovu užíval pohostinnost paní Mewettové. Na Janusu se uvolnilo místo natrvalo. Bláznivému Trimbleovi Dochertymu se v hlavě rozkutálelo těch pár koleček, co měl ještě pohromadě, a skočil v Albany z obrovského žulového útesu známého jako Trhlina; nejspíš si myslel, že skáče do lodi kormidlované jeho milovanou ženou. A tak Toma povolali na pevninu, aby s nimi prodiskutoval nabídku, vyřídil papírování a vzal si pár dní volno, než oficiálně nastoupí do práce. V uplynulých měsících se osvědčil natolik, že se ve Fremantle ani neobtěžovali hledat někoho jiného.

„Nepodceňujte význam dobré manželky,“ řekl kapitán Hasluck, když se Tom chystal odejít z jeho kanceláře. „Stará Moira Dochertyová byla s Trimblem tak dlouho, že dokázala řídit maják sama. Na maják je potřeba zvláštní ženská. Když najdete tu pravou, musíte po ní rychle skočit. Taky si teď budete muset trochu počkat…“

Cestou zpátky k paní Mewettové přemýšlel o drobných památkách na majáku, o Dochertyho pletení a sklenici mentolových bonbonů jeho ženy, jež stála nedotčená ve spíži. Životy mizí, stopy zůstávají. Rozjímal nad zoufalstvím muže zlomeného žalem. Nejen válka dožene člověka k šílenství.

≈

Dva dny po návratu do Partageuse Tom seděl sešněrovaný jako v korzetu ve společenské místnosti Graysmarkových a oba rodiče střežili svou jedinou dceru jako ostříži. Tom se snažil najít vhodné téma hovoru, a tak mluvil o počasí, o větru, kterého se všem hojně dostávalo, a o Graysmarkových bratrancích v jiných částech Západní Austrálie. Celkem snadno odvedl hovor od své osoby.

„Za jak dlouho se tam vracíte?“ zeptala se Izabela, když ho doprovázela k bráně.

„Za dva týdny.“

„To abychom z toho vytěžili co nejvíc,“ řekla, jako by shrnovala dlouhou diskuzi.

„Opravdu?“ zeptal se Tom, kterého to pobavilo, stejně jako překvapilo. Měl dojem, že ho zahnala do kouta.

Izabela se usmála. „Ano, vážně.“ A jak ji upoutal maják! Představil si, že jí vidí do duše, její bystrost a upřímnost ho přitahovaly. „Zastavte se zítra. Připravím nějaké jídlo a můžeme jít na piknik k zálivu.“

„Asi bych se měl nejdřív zeptat vašeho otce. Nebo matky?“ Naklonil hlavu na stranu. „Chci říct…, kolik vám je, jestli to není nezdvořilé.“

„Dost na to, abych mohla jít na piknik.“

„A to v normálních číslech je…?“

„Devatenáct, skoro. Takže se o rodiče postarám sama,“ řekla a zamávala mu, když se vracela do domu.

Tomovi se šlo k paní Mewettové nějak lehce. Nedovedl říct proč. Nevěděl o té dívce vůbec nic, kromě toho, že je samý úsměv a že se vedle ní cítí… dobře.

≈

Nazítří Tom přišel ke Graysmarkovým spíš v rozpacích než nervózní, nebyl si úplně jistý, jestli je vhodné, aby se vrátil tak brzy.

Otevřela paní Graysmarková. Usmívala se. „Hezký a dochvilný,“ poznamenala si na nějaký neviditelný seznam.

„Návyky z armády…“ řekl Tom.

Izabela se vynořila s piknikovým košem a podala mu ho. „Máte za úkol donést ho zpět v jednom kuse,“ řekla, otočila se a políbila matku na tvář. „Sbohem, mami, uvidíme se později.“

„Hlavně nechoď na slunce. Nechceš přece být pihovatá,“ řekla dceři. Tomovi věnovala přísný pohled výmluvnější než tisíc slov. „Užijte si piknik. Nebuďte pryč moc dlouho.“

„Děkujeme, paní Graysmarková. Nebudeme.“

Izabela ho vedla pár ulicemi po městě a potom k oceánu.

„Kam jdeme?“ zeptal se Tom.

„To je překvapení.“

Po polní cestě se dostali až na mys obklopený z každé strany hustým suchým křovím. Tohle nebyli ti lesní obři rostoucí ve vnitrozemí tak míli odsud, ale nepoddajné husté keře, které se dokázaly vypořádat se solí a poryvy větru. „Trošku si zajdeme, zvládnete to, že?“ zeptala se.

Tom se zasmál. „Zvládnu to i bez hole.“

„Já jen, že toho na Janusu moc nenachodíte, nebo jo?“

„Věřte mi, když celý den běháte v majáku po schodech, udržíte se ve formě.“ Stále ho udivovala ona i její schopnost vyvést ho tak snadno z míry.

Jak pokračovali, stromů začalo ubývat a zvuk oceánu zesiloval. „Předpokládám, že pro člověka zvyklého na Sydney je Partageuse smrtelně nudné,“ popíchla ho Izabela.

„Nemůžu soudit, jsem tu chvilku.“

„Asi ne. Ale Sydney… představuju si ho jako obrovské, rušné a nádherné velkoměsto.“

„Oproti Londýnu je mrňavé.“

Izabela se začervenala. „Nevěděla jsem, že jste tam byl. To musí být opravdové velkoměsto. Jednou tam pojedu.“

„Řekl bych, že tady je vám líp. Při každé dovolence mi připadal smutný. Je šedý, tmavý a studený jako mrtvola. Vždycky bych dal přednost Partageuse.“

„Za chvilku budeme na nejkrásnějším místě. Aspoň mně se líbí nejvíc.“ Za stromy se objevila šíje sahající daleko do oceánu. Vlny olizovaly dlouhý, holý, na sto metrů široký kus země ze všech stran. „Tak to je mys Mysu Partageuse,“ řekla Izabela. „Nejradši to mám tam vlevo dole, jak jsou ty velké kameny.“

Došli do středu šíje. „Položte košík a pojďte za mnou,“ zavolala, vyskočila z bot a rozběhla se k černým žulovým balvanům spadlým do vody.

Tom ji dohnal skoro až u vody. Balvany tvořily kruh, v němž vlny šplouchaly a tvořily se víry. Izabela si lehla na zem a naklonila hlavu přes okraj. „Poslouchejte,“ řekla. „Jen poslouchejte ten zvuk, co dělá voda, je to jako v jeskyni nebo katedrále.“

Tom se předklonil, aby slyšel.

„Musíte si lehnout,“ vyzvala ho.

„Abych líp slyšel?“

„Ne, aby vás to nespláchlo. Je tam průduch. Když přijde nečekaně velká vlna, budete dole dřív, než se nadějete.“

Tom si lehl vedle ní a sklonil hlavu do prostoru omývaného vlnami, které burácely ozvěnou. „Připomíná mi to Janus.“

„Jaké to tam je? Ledacos se povídá, ale ve skutečnosti tam nikdo kromě strážce a lodi nebyl. Vlastně jednou doktor, před mnoha lety, když tam byla celá loď v karanténě s břišním tyfem.“

„Je to jako… vlastně je to úplně jiné než kdekoli jinde na Zemi. Je to svět sám pro sebe.“

„Říká se, že počasí je tam hrozně kruté.“

„Občas jo.“

Izabela se posadila. „Je vám tam někdy smutno?“

„Na to mám moc práce. Vždycky je třeba něco opravit, zkontrolovat nebo zapsat.“

Pochybovačně naklonila hlavu, ale nechala to být. „Máte to tam rád?“

„Jo.“

Teď se zasmála Izabela. „Vy toho moc nenamluvíte, co?“

Tom vstal. „Máte hlad? Určitě je čas na oběd.“

Vzal Izabelu za ruku a pomohl jí vstát. Tak malá a jemná ruka, dlaň má plnou hrubého písku. Tak maličká v té jeho.

Izabela připravila sendviče s hovězím a zázvorové pivo, potom ovocný koláč a opečená jablka.

„Vy píšete všem strážcům, kteří jdou na Janus?“ zeptal se Tom.

„Všem? Ono jich moc není,“ odpověděla Izabela. „Vy jste první po mnoha letech.“

Tom před další otázkou zaváhal. „Proč jste mi napsala?“

Usmála se na něj a před odpovědí si lokla piva. „Protože mě bavilo krmit s vámi racky? Protože jsem se nudila? Protože jsem nikdy neposílala dopis na maják?“ Odhrnula si z očí pramen vlasů a podívala se na moře. „Byl byste radši, kdybych nenapsala?“

„Ne, tak jsem to… teda…“ Otřel si ruce ubrouskem, pořád lehce vyvedený z míry. Ten pocit pro něj byl nový.

≈

Tom s Izabelou seděli v Partageuse na konci mola. Byl jeden z posledních dní roku 1920 a vítr hrál melodii vlnkami pleskajícími o trup lodi a brnkal na stěžňová lana. Světla přístavu se míhala po hladině a na vymetené obloze zářily hvězdy.

„Ale já chci vědět všechno, “řekla Izabela a komíhala nohama nad vodou. „Přece mi nemůžete říct, že není o čem mluvit.“ Vyptávala se ho na jeho soukromé vzdělání a inženýrský titul ze Sydneyské univerzity, ale nikam to nevedlo. „Já vám toho můžu říct hodně, třeba jak mě babička učila hrát na klavír, co si pamatuju o dědečkovi, přestože umřel, když jsem ještě byla malá. Můžu vám říct, jaké to je, být dcerou ředitele školy ve městě jako Partageuse. Můžu vám vyprávět o bratrech, Hughovi a Alfiem, jak jsme dováděli na člunu a rybařili na řece.“ Zahleděla se do mořské hladiny. „Pořád se mi po těch časech stýská.“ Namotávala si pramen vlasů na prst, jak usilovně přemýšlela, a potom se zhluboka nadechla. „Je to jako celá… celá galaxie čekající na objevení. A já chci objevit tu vaši.“

„Co chcete ještě vědět?“

„Třeba něco o vaší rodině.“

„Mám bratra.“

„Smím znát jeho jméno, nebo jste ho zapomněl?“

„To jen tak nezapomenu. Cecil.“

„A vaši rodiče?“

Zamžoural na světlo na vrcholku stěžně. „Co s nimi?“

Izabela se posadila a zhluboka se mu podívala do očí. „Tak si říkám, co se tam uvnitř děje?“

„Matka zemřela. S otcem nemluvím.“ Šátek se jí svezl z ramenou a on ho zvedl. „Není vám zima? Chcete jít zpátky?“

„Proč o tom nechcete mluvit?“

„Jestli opravdu chcete, tak vám to řeknu. Jen bych to radši nedělal. Někdy je lepší nechat minulost za sebou.“

„Rodinu nikdy nenecháte za sebou. Všude ji s sebou nosíte.

„Bohužel.“

Izabela se narovnala. „To je jedno. Matka s otcem se budou divit, kam jsme se poděli,“ řekla a pomalu vyrazili po molu nahoru.

Tu noc se Tom v myšlenkách vrátil do dětství, které Izabelu tak zajímalo. Vážně o tom nikdy s nikým nemluvil. Ty návraty mu působily tupou bolest, jako by si jazykem přejížděl přes zlomený zub. Viděl se, jak coby osmiletý tahá otce za rukáv a křičí: „Prosím! Prosím, ať se vrátí. Prosím, tati. Já ji mám rád!“ Otec si utírá ruku, jako by byla špinavá. „Už nikdy o ní v tomhle domě nemluv. Jasný?“

Když otec odcházel z místnosti, o pět let starší a toho času taky o dost vyšší bratr Cecil dal Tomovi pohlavek. „Říkal jsem ti to, pitomče. Říkal jsem ti, abys to nedělal.“ A stejným oficiózním krokem vypochodoval za otcem a nechal malého chlapce stát uprostřed pokoje. Ten vytáhl z kapsy krajkový kapesník prosycený matčinou vůní a hladil se jím po tváři, ale vyhýbal se přitom slzám i nudli u nosu. Chtěl tu látku cítit, ne ji použít.

Tom vzpomínal na veliký prázdný dům, na ticho, které mělo v každé místnosti trochu jiný tón, na kuchyň páchnoucí dezinfekcí a udržovanou bez poskvrnky dlouhou řadou hospodyň. Pamatoval si obávaný pach mýdlových vloček Lux a to utrpení, když uviděl kapesník, vypraný a naškrobený paní Kdovíjakou, která ho našla v kapse jeho kraťasů a samozřejmě ho vyprala a zahubila matčinu vůni. Hledal po domě nějaký kout či skříň, která by mu navrátila vytrácející se idylu. Ale i v její ložnici ho čekala jen leštěnka a naftalínové kuličky, jako by se konečně podařilo jejího ducha vymýtit.

≈

Když v Partageuse seděli v kavárně, zkusila to Izabela znovu.

„Nic neskrývám,“ řekl Tom. „Jde jen o to, že hrabat se v minulosti je ztráta času.“

„A já se nesnažím vyzvídat. Jen že jste prožil celý život, celý příběh, a já přišla až teď. Snažím se to jen pochopit. Pochopit vás.“ Zaváhala a opatrně se zeptala: „Když nemůžu mluvit o minulosti, smím mluvit o budoucnosti?“

„Když se nad tím zamyslíte, mluvit o budoucnosti nejde. Jde mluvit jen o tom, co si představujeme nebo přejeme. To není totéž.“

„Fajn, co si teda přejete?“

Tom se odmlčel. „Život. Řekl bych, že si s ním vystačím.“ Zhluboka se nadechl a otočil se k ní. „Co vy?“

„Já si pořád něco přeju!“ vykřikla. „Přeju si hezký počasí na piknik nedělní školy. Potom, nesmějte se, si přeju dobrého manžela a dům plný dětí. Zvuk krikeťáku rozbíjejícího okno a vůni dušeného masa v kuchyni. Holky budou zpívat vánoční koledy a kluci hrát fotbal… Teď si nedovedu představit, že jednou budu mít dítě, vy ano?“ Chvíli to vypadalo, že je duchem někde jinde. „Jasně že bych ještě nechtěla dítě,“ řekla. Zaváhala. „Ne jako Sára.“

„Kdo?“

„Moje kamarádka, Sára Porterová. Bydlela kousek od nás. Hrávaly jsme si spolu v domečku. Byla o něco starší a vždycky chtěla být maminkou.“ Zamračila se. „Otěhotněla, když jí bylo šestnáct. Rodiče ji poslali do Perthu, aby se o tom nevědělo. Musela dát dítě do sirotčince. Říkali, že si ho někdo vezme, ale mělo znetvořenou nohu.

Později se vdala a na dítě se zapomnělo. Jednoho dne se mě zeptala, jestli s ní pojedu tajně do Perthu do sirotčince. ,Azylový dům pro děti‘ – jen několik domů od opravdového blázince. Ach, Tome, něco takového jste v životě neviděl, pokoj plný capartů bez matky. Nikdo, kdo by jim dal lásku. Sára nemohla říct manželovi ani slovo, vyhodil by ji. Její syn tam pořád byl a ona tomu mohla jen přihlížet. Zvláštní bylo, že to já jsem nemohla přestat brečet. Ty jejich tvářičky. Vážně mě to sebralo. Dát dítě do sirotčince je jako poslat ho rovnou do pekel.“

„Dítě potřebuje mámu,“ řekl Tom, ztracený ve vlastních myšlenkách.

„Sára teď žije v Sydney. Už o ní nic nevím.“

Ty dva týdny se Tom s Izabelou vídali každý den. Když se Bill Graysmark před svou ženou rozčiloval, jak je to nevhodné, odbyla ho: „Ale Bille, život je krátký. Je to rozumná holka a má svou hlavu. Sotva dneska najde chlapa, co není mrzák. Darovanýmu koni…“ Navíc věděla, jak malé Partageuse je. Nic moc se mezi nimi stát nemohlo. Tucty očí a uší by jí donesly i ten nejmenší náznak nepředloženosti.

Toma překvapovalo, jak moc se na Izabelu těší. Nějak se mu dostala na kobylku. Bavily ho její historky ze života v Partageuse a také vyprávění o jeho dějinách; jak Francouzi vybrali městu tohle jméno, protože znamená „sdílný“ stejně jako „rozdělující“. Mluvila o tom, jak spadla ze stromu a zlomila si ruku, a jak jednou s bratry namalovali koze paní Mewettové červené flíčky a šli jí říct, že koza má neštovice. Tiše a s mnoha odmlkami mu povídala, jak bratři zemřeli na Sommě a jak by si přála, aby se její rodiče zase smáli.

Měl se na pozoru. Tohle je maloměsto a ona je o tolik mladší. Nejspíš ji už nikdy neuvidí, až se vrátí na maják. Jiný by možná využil situace, ale na Toma působila idea cti jako protijed, který ho chránil před věcmi, jimiž si v životě prošel.

Izabela jen těžko hledala slova pro nový pocit, který jí projel pokaždé, když ho spatřila, asi to bylo vzrušení. Měl v sobě něco tajemného, jako by za tím úsměvem pořád byl někde daleko. Chtěla se dostat k jeho srdci.

Válka ji naučila nebrat nic jako samozřejmost a neodkládat důležité věci. Život může vzít všechno, čeho si ceníš, a už ti to nikdy nevrátí. Vzmáhala se v ní naléhavá potřeba chopit se příležitosti. Dřív než to udělá některá jiná.

≈

Večer před Tomovým odjezdem na Janus se procházeli po pláži. I když byl teprve druhý lednový den, zdálo se to jako roky od chvíle, kdy Tom před šesti měsíci přijel do Partageuse poprvé.

Izabela se zahleděla na moře a na slunce sklouzávající po obloze za šedou hranu světa. „Přemýšlela jsem, Tome, jestli byste pro mě něco neudělal.“

„Jistě. Co?“

„Říkala jsem si, jestli byste mě nepolíbil.“ A šla dál.

Tomovi se zdálo, že kvůli větru špatně slyšel, a jelikož se nezastavila, horečně přemýšlel, co ve skutečnosti řekla.

Hádal. „Já… vždyť víte, že bych vám slíbil cokoli.., snad vás uvidím, až příště přijedu na dovolenou.“

Vrhla na něj zvláštní pohled a on si začal dělat starosti. I v tom skomírajícím světle mu přišlo, že zrudla.

„Pro-promiňte, Izabelo. Já nevím, co říkat… v těchhle situacích.“

„Jakých situacích?“ zeptala se, zdrcená představou, že se mu tohle stává pořád. Že má dívku v každém přístavu.

„Myslím loučení. Jsem rád sám. A taky jsem rád ve společnosti. Ale to mezi tím mi dělá problémy.“

„Fajn, já vám to teda usnadním, ne? Prostě půjdu. Teď hned.“ Na místě se otočila a vyrazila po pláži směrem domů.

„Izabelo! Izabelo! Počkejte!“ vyběhl za ní a chytil ji za ruku. „Nechtěl jsem, abyste odešla takhle bez…, prostě takhle. A ano, něco pro vás udělám, budete mi chybět. Jste… prostě je mi s vámi dobře.“

„Tak mě vemte s sebou na Janus.“

„Cože? Chcete se tam podívat?“

„Ne. Žít tam.“

Tom se zasmál. „Teda, ty vaše fóry někdy…“

„Myslím to vážně.“

„Nemyslíte,“ oponoval jí Tom, i když mu něco v jejích očích naznačovalo, že by mohla.

„Proč ne?“

„Jen teď mě napadá sto důvodů. Hlavně proto, že jediná žena, která smí na Janus, je manželka strážce majáku.“ Nic neřekla, a tak trochu naklonil hlavu, jako by mu to mohlo pomoci, aby ji pochopil.

„Tak si mě vezměte.“ Zamrkal. „Iz, vždyť se sotva známe! A navíc jsem vás nikdy ani… pro všechno na světě, vždyť jsem vás ještě ani nepolíbil.“

„No konečně!“ řekla, jako by bylo po problému, a postavila se na špičky, aby na něj dosáhla. Než mu došlo, co se děje, líbala ho, nezkušeně a křečovitě. Odtáhl se od ní.

„Vy si zahráváte, Izabelo. Nemůžete tu pobíhat a jen tak se s každým líbat. Ne, pokud to nemyslíte vážně.“

„Ale já to myslím vážně!“

Tom se díval na její vzpurné oči a hrdou bradičku. Když jednou překročí hranici, kdo ví, kde to skončí? Ale, k čertu s tím. K čertu s dobrým vychováním. K čertu s tím, dělat vždycky to, co je správné. Před ním stojí krásná dívka, chce polibek, slunce zapadlo, čas se naplnil a on bude zítra touhle dobou někde v zatracené pustině. Vzal její tvář do dlaní a nahnul se k ní. „Takhle se to dělá,“ řekl a políbil ji. Čas se rozplynul. Nemohl si vzpomenout, že by to bylo někdy takové.

Konečně se odtáhl a odhrnul jí z očí pramen vlasů. „Radši bych vás měl doprovodit domů, než na mě povolají armádu.“ Vzal ji kolem ramen a vedl ji po pláži.

„Já to s tou svatbou myslím vážně.“

„Musela byste mít v hlavě piliny, abyste si mě chtěla vzít, Iz. Práce na majáku moc nenese. A pro ženu je to peklo.“

„Tome, já vím, co chci.“

Zastavil se. „Podívejte. Nechci znít povýšeně, Izabelo, ale jste… prostě jste o dost mladší než já. Letos mi bude osmadvacet. A asi jste s mnoha chlapci nechodila.“ Podle toho pokusu o polibek by se vsadil, že ani s jedním.

„Co to s tím má společného?“

„Prostě se nezjančete, když někoho potkáte. Promyslete si to. Vsadím se o všechno na světě, že po mně do roka ani nevzdechnete.“

„Vtipálku,“ řekla, natáhla se k němu a znovu ho políbila.

Kapitola 6

≈

Za slunečných letních dní Janus vypadá, jako by se postavil na špičky; člověk by přísahal, že někdy ční nad hladinu výš než jindy, a to nejen vlivem přílivu a odlivu. Někdy za bouře úplně zmizí, maskovaný jako bohyně v řeckém mýtu. Nebo se na obzoru zvedne mlha a teplý vzduch ztěžkne krystaly solí, které zatarasí cestu světlu. Při lesních požárech se kouř někdy dostane až sem a přinese hustý lepivý popel, který překryje okázale rudý a zlatý západ slunce a potáhne skleněnou kopuli majáku temnotou. Proto ostrov potřebuje to nejsilnější a nejzářivější světlo.

Z ochozu je vidět na sedmdesát kilometrů. Tomovi přijde zvláštní, že může existovat tak velký neohraničený prostor, přičemž jen několik let předtím muži umírali proto, aby se pár mizerných metrů bláta dalo označit jako „naše“ namísto „jejich“, když o ně stejně další den přišli. To samé nutkání pojmenovávat nejspíš vedlo kartografy k rozdělení té masy vody na dva oceány, i když se jeden od druhého nedá jasně rozeznat. Rozdělování. Označování. Hledání rozdílů. Některé věci se nemění.

≈

Na Janusu není důvod mluvit. Tom i měsíce neslyší svůj hlas. Ví o strážcích, kteří si zpívají; jako když někdo nastartuje motor, jen aby se přesvědčil, že ještě funguje. Ale Tom v tom tichu spatřuje svobodu. Naslouchá větru. Pozoruje drobné detaily života na ostrově.

Někdy jako by mu vítr přivál vzpomínku na Izabelin polibek, dotyk její pleti a ji celkově. A myslí na ty roky, kdy si jednoduše nedovedl představit, že něco takového existuje. Už jen díky jeji přítomnosti se cítil nějak čistší a silnější. Jenže ten pocit ho táhne zpátky do temnoty, k přehlídce zraněných těl a zkroucených končetin. Dát tomu smysl, to je výzva. Nést svědectví smrtí a nenechat se zlomit jeho tíhou. Neexistuje důvod, proč zrovna on přežil ve zdraví. Najednou si Tom uvědomí, že brečí. Oplakává muže, kteří zemřeli po jeho boku, když na něj smrt zrovna neměla chuť. Oplakává muže, které zabil.

Na majáku se zaznamenává každý den. Zapíšeš do deníku, co se stalo, podáš zprávu a poskytneš důkaz, že žiješ. Časně ráno, ještě než se rozplynou stíny, Tom nachází odvahu myslet na budoucnost, která byla po léta tak nejistá, že nemělo cenu se k ní upínat. Myslí na Izabelu, jak se směje všemu navzdory, jak je nenasytná v poznávání světa okolo sebe, jak je pro každou vylomeninu. Když jde do kůlny, ozývá se mu v paměti rada kapitána Haslucka. Vybral si kus kořene blahovičníku a nese ho do dílny.

Janusova skála

15. března 1921

Drahá Izabelo, doufám, že Vás tento dopis zastihne při dobrém zdraví. Mám se dobře, líbí se mi tu. Asi to zní divně, ale je to pravda. Ticho mi vyhovuje. Janus v sobě má něco kouzelného. Nepodobá se žádnému jinému místu, které jsem dosud navštívil.

Přál bych Vám vidět zdejší východ a západ slunce. A také hvězdy, nebe je jich v noci plné, a pozorovat, jak souhvězdí pomalu kloužou napříč oblohou, je to tak trochu jako dívat se na hodinky. Uklidňuje mě vědomí, že se v noci ukážou, i když den nestojí za nic a nic se nedaří. Pomáhalo mi to ve Francii. Dávalo to věcem jiný rozměr. Hvězdy tu byly i před lidmi. Stále svítily, ať se dělo, co se dělo. Maják vidím jako kousek hvězdy spadlý na zem, prostě svítí bez ohledu na to, co se děje. V létě, v zimě, v bouři, i když je krásně. Lidé se na něj mohou spolehnout.

Raději bych měl přestat žvanit. Jde o to, že Vám s tímto dopisem posílám krabičku, kterou jsem pro Vás vyřezal. Snad se Vám bude hodit. Můžete si do ní dát šperky, sponky do vlasů a já nevím, co ještě.

Teď už jste asi změnila pohled na věc a já Vám jen chtěl říci, že je to v pořádku. Jste překrásná dívka a já jsem si užil čas, který jsme spolu strávili.

Zítra připluje loď, tak předám dopis Ralphovi.

Tom

≈

Janusova skála

15. června 1921

Drahá Izabelo, tohle píši ve spěchu, protože se chlapci už chystají odjet.

Ralph mi doručil Váš dopis. Je od Vás hezké, že jste se mi ozvala. Jsem rád, že se Vám krabička líbila.

Děkuji Vám za fotografii. Vypadáte na ní krásně, ale ne tak jako ve skutečností. Dám ji do kopule majáku tak, abyste se mohla dívat ven z okna.

Ne, Vaše otázka mi opravdu nepřijde zvláštní. Když o tom přemýšlím, ve válce jsem znal spoustu kluků, kteří se oženili na třídenní dovolence v Anglií a hned se zase vrátili na frontu. Většina z nich si myslela, a s nimi asi i jejich dívky, že tu moc dlouho nebudou. S trochou štěstí to se mnou bude na delší dobu, takže si to dobře rozmyslete. Jsem připravený to risknout, pokud jste připravená Vy. Na konci prosince můžu zažádat o výjimečnou propustku na pevninu, takže máte čas na rozmyšlenou. Pochopím, když změníte názor. A pokud ne, slibuji, že se o Vás vždy budu starat a udělám vše, co je v mých silách, abych byl dobrým manželem.

Váš Tom

≈

Dalších šest měsíců se vleklo. Předtím Tom neměl na co čekat, a tak si zvykl vítat každý den sám o sobě. Teď měl datum svatby. Potřeboval ledacos zařídit a získat různá povolení. Každou volnou minutu obcházel domek a hledal, co je třeba opravit. Okno v kuchyni netěsní, kohoutek utáhne jen muž. Co tu bude Izabela potřebovat? Po poslední lodi objednal barvu, aby mohl vymalovat, zrcadlo na toaletní stolek, nové ručníky a ubrusy, noty ke zchátralému pianu; on sám se ho ani nedotkl, ale věděl, jak ráda Izabela hraje. Zaváhal, než na seznam přidal povlečení, dva polštáře a peřinu.

Konečně pro Toma přijela loď, která ho odveze na jeho velký den. Neville Whittnish si vykračoval po molu, připravený zaskočit za Toma v době jeho nepřítomnosti. „Všechno v pořádku?“

„To doufám,“ odpověděl Tom.

„Vy umíte s majákem zacházet. To se musí nechat,“ poznamenal Whittnish po krátké kontrole.

„Díky,“ řekl Tom, pochvalou skutečně dojatý.

„Jsi připraven, chlapče?“ zeptal se Ralph, když se chystali vyrazit.

„Bůh ví,“ odpověděl Tom.

„Nikdy jsem neslyšel pravdivější slova.“ Ralph se otočil k obzoru. „Kupředu, má krásko, musíme dovézt kapitána Sherbournea, nositele Válečného kříže, za jeho dámou.“

Ralph s lodí mluvil stejně jako Whittnish s majákem, jako by to byly milované živé bytosti. Věci, které člověk může milovat, napadlo Toma. Zadíval se na maják. Život bude úplně jiný, až ho znovu uvidí. Něco se v něm najednou sevřelo. Bude Izabela milovat Janus stejně jako on? Pochopí jeho svět?

Kapitola 7

≈

„Vidíš? Protože je tak vysoko nad hladinou moře, překoná jeho světlo i zakřivení Země a dosáhne za obzor. Ne přímo paprsek, ale jeho záblesk, ta záře.“ Stáli na ochozu majáku, Tom zezadu objímal Izabelu a bradu měl položenou na jejím rameni. Lednové slunce se jí v tmavých vlasech zlatě lesklo. Psal se rok 1922 a oni byli druhý den na Janusu sami. Vrátili se z krátkých líbánek v Perthu a odjeli rovnou na ostrov.

„Je to jako vidět do budoucnosti,“ řekla Izabela. „Můžeš se posunout v čase a zachránit loď, i když ještě neví, že potřebuje pomoc.“

„Čím je maják vyšší a čočka silnější, tím dál svítí. Tenhle maják svítí asi nejdál, jak to jde.“

„V životě jsem nebyla tak vysoko! Jako bych létala,“ řekla Izabela a vydala se ještě jednou kolem věže. „A jak že to říkáš záblesku… no, jak je to slovo…“

„Charakteristika. Každý pobřežní maják má charakteristiku jinou. Tenhle se otočí za dvacet vteřin a během toho se čtyřikrát rozsvítí. Takže každá loď z toho pětivteřinového intervalu pozná, že to je Janus, a ne Leeuwin, Breaksea ani žádný jiný.“

„Jak to vědí?“ „Na lodi mají seznam majáků, které cestou míjejí. Pro kapitána jsou čas peníze. Pořád jsou v pokušení plout blíž kolem mysu, protože chtějí jako první vyložit náklad a naložit nový. Kratší doba na moři taky znamená méně peněz za posádku. Maják je má držet dál, aby si moc netroufali.“

Izabela spatřila oknem v kupoli těžké černé rolety. „K čemu jsou?“ zeptala se.

„Na ochranu! Čočka zesiluje každé světlo. Když přemění malý oheň ve velké světlo, představ si, co by s ní za den udělalo sluneční záření. Na deset kilometrů to je v pořádku, na deset centimetrů už horší. Takže ji musíš chránit. A taky chráním sebe, upekl bych se, kdybych sem ve dne vlezl bez zatažených rolet. Pojď dovnitř, ukážu ti, jak to funguje.“

Železné dveře za nimi zařinčely, když vešli do kupole a otvorem přímo do optické soustavy.

„Tohle je čočka prvního stupně, svítí nejvíc ze všech.“

Izabela sledovala duhu tvořenou skleněnými hranoly. „To je ale krása.“

„To silné sklo je ohnisko. Tenhle má čtyři, ale jejich počet závisí na charakteristice. Světelný zdroj musí stát přímo za vrcholem, aby ho čočky zesílily.“

„A všechny ty skleněné kruhy kolem středu?“ Jednotlivé kruhy z trojbokého skla obklopovaly střed jako u terče.

„Prvních osm láme světlo, ohýbají ho, aby nesvítilo nahoru na Měsíc nebo na dno oceánu, kde je k ničemu, ale aby zářilo přímo na moře; tak nějak ho přinutí, aby se zatočilo. Vidíš ty kruhy nad a pod kovovým plátem? Je jich čtrnáct a směrem od středu se zesilují. Ty odrážejí světlo zpět, aby nesvítilo všemi směry, ale soustředilo se v jediném paprsku.“

„Takže žádné světlo neunikne svému údělu,“ podotkla Izabela.

„I tak se to dá říct. A samotné světlo je tady,“ řekl Tom a ukázal na malé zařízení na kovovém podstavci uprostřed prostoru, pokryté síťovaným pláštěm.

„Není to nic moc.“

„Teď ne. Ale to děrované je žhavicí plášť, díky němuž odpařující se palivo září jasně jako hvězda, jen co to zapálíš. Večer ti to ukážu.“

„Naše vlastní hvězda! Jako by svět byl stvořený jen pro nás! Jsme tu jen sami pro sebe.“

„Mně se zdá, že Správa majáků si myslí, že mě má celého jen pro sebe,“ řekl Tom.

„Žádní otravní sousedé ani nudní příbuzní.“ Kousla ho do ucha. „Jen ty a já…“

„A zvířata. Naštěstí nejsou na Janusu hadi. Některé ostrovy jsou jich plné. Jsou tu asi dva druhy pavouků, co tě můžou kousnout, tak si dej pozor. Jsou tu…“ Tom jen těžko dokázal uzavřít téma místní zvířeny, protože ho Izabela pořád líbala, okusovala mu ucho a strkala mu ruce do kapes u kalhot, takže jen stěží dokázal přemýšlet, natož souvisle mluvit. „To je vážná…“ snažil se dál. „Snažím se ti vysvětlit, Iz, že si musíš dávat pozor na…“ a zasténal, když její ruce našly svůj cíl.

„Na mě…“ zahihňala se. „Na tomhle ostrově jsem nejnebezpečnější já!“

„Tady ne, Iz. Uprostřed kopule ne.“ Zhluboka se nadechl. „Pojď dolů.“

Izabela se smála. „Ano, tady!“

„Je to státní majetek.“

„Copak, musíš to zaznamenat do deníku?“

Tom rozpačitě zakašlal. „V podstatě… Tyhle věci jsou dost křehké a stojí víc, než my dva v životě uvidíme. Nechci vymýšlet výmluvy, proč se něco rozbilo. No tak, pojď dolů.“

„A co když nepůjdu?“ provokovala ho.

„No, miláčku, tak to tě asi budu muset donutit,“ řekl, zvedl ji a sešel s ní v náručí stovky úzkých schodů.

≈

„Je tu jak v nebi!“ zvolala Izabela, když se druhý den ráno podívala na klidný tyrkysový oceán. Navzdory Tomovým hrozivým varováním ohledně počasí vyhlásil vítr na přivítanou příměří a slunce krásně hřálo.

Vzal ji k laguně a oba teď plavali v sotva dva metry hluboké klidné modré vodě.

„Je dobře, že se ti tu líbí. Vycházku na pevninu dostaneme až za tři roky.“

Objala ho. „Jsem tam, kde chci být, s mužem, se kterým chci být. Všechno ostatní je mi jedno.“

Tom s ní točil dokola, když mluvil. „Někdy se sem dostanou mezerami mezi kameny ryby. Můžeš je chytit do sítě, nebo jen rukama.“

„Jak se ta tůň jmenuje?“

„Nemá jméno.“

„Všechno si zasluhuje jméno, nemyslíš?“

„Tak ji můžeš pojmenovat.“

Izabela se na chvilku zamyslela. „Tímto tě křtím na Rajskou tůň,“ řekla a stříkla trochu vody na kámen. „Sem budu chodit plavat.“

„Normálně je to tu bezpečné. Ale dávej pozor, kdyby náhodou.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Izabela, plavala dál a poslouchala ho jen napůl.

„Žraloci se skrz balvany většinou nedostanou, pokud není hodně vysoký příliv, bouře nebo tak, takže to nejspíš nehrozí…

„Nejspíš?“

„Ale musíš si dávat pozor na jiné věci. Třeba na mořské ježky. Dávej pozor, když jdeš po ponořených kamenech, můžeš si vrazit osten do nohy a ta se zanítí. Trnuchy se zahrabávají do písku u břehu, a když šlápneš na osten, co mají na ocase, jsi v maléru. Pokud jím švihne a trefí tě blízko srdce, pak…“ Všiml si, že zmlkla.

„Jsi v pořádku, Iz?“

„Je to jaksi jiné, když to na mě všechno takhle vychrlíš a pomoc je tak daleko.“

Tom ji vzal do náruče a odnesl ji na břeh. „Já se o tebe postarám, miláčku. Neboj se,“ usmál se. Políbil ji na ramena, položil ji do písku a políbil ji na ústa.

≈

V Izabelině skříni visí kromě hromady tlustých vlněných svetrů na zimu několik květovaných šatů, které se snadno perou a jen tak se neroztrhnou, když dělá svou novou práci, tedy když krmí kuřata, dojí kozy, sbírá zeleninu nebo uklízí v kuchyni. Když se s Tomem prochází po ostrově, nosí jeho staré kalhoty, má je víc než třicet centimetrů ohrnuté a převázané popraskaným koženým páskem přes jednu z jeho košil bez límečku. Ráda cítí půdu pod nohama, a tak chodí bosa všude, kde se dá, ale na útesech si raději vezme plátěnky, aby si neodřela nohy o kámen. Zkoumá hranice svého nového světa.

Byla na Janusu teprve krátce, když se opilá svobodou rozhodla jednoho rána udělat malý pokus. „Co si myslíš o mém modelu?“ zeptala se Toma, když mu donesla v poledne na maják sendvič úplně nahá. „Neřekla bych, že potřebuju šaty, když je tak krásně.“

Zvedl obočí a napůl se usmál. „Moc hezké. Ale za chvíli toho budeš mít plné zuby, Iz.“ Vzal si sendvič a chytil ji za bradu. „Miláčku, abys na majáku přežila a nezbláznila se, musíš dodržovat určité věci: pravidelně jíst, otáčet kalendář… a chodit oblečená,“ zasmál se. „Věř mi, zlato.“

Vrátila se do domku a celá se červenala. Navlékla na sebe v několika vrstvách košilku, spodničku, halenku, svetr, vzala si holínky a zarputile začala na prudkém slunci kopat brambory.

≈

„Máš mapu ostrova?“ zeptala se Izabela Toma.

Usmál se. „Bojíš se, že se ztratíš? Už jsi tu pár týdnů. Pokud jdeš zády k vodě, dřív nebo později se dostaneš domů. A maják ti může napovědět.“

„Já jen chci mapu. Nějaká tu snad musí být, ne?“

„Jasně že tu je. Jsou tu mapy celé oblasti, jen nevím, k čemu ti budou. Není tu moc kam jít.“

„Prostě mi je dej, manžílku,“ řekla a políbila ho na tvář.

Později toho dopoledne se Tom objevil v kuchyni a předal je Izabele s výsměšně obřadným tónem. „Vaše přání je mi rozkazem, paní Sherbourneová.“

„Děkuji vám,“ odpověděla tím samým tónem. „Prozatím to bude vše. Můžete jít, pane.“

Tomovi hrál na tváři úsměv, když si mnul bradu. „Co máte v plánu, paninko?“

„Do toho ti nic není.“

Příštích pár dní Izabela vyrážela každé ráno na výpravu a odpoledne se zavírala v ložnici, i když byl Tom očividně zabraný do práce.

Jednou večer utřela nádobí, přinesla svitek a podala ho Tomovi. „To je pro tebe.“

„Díky, lásko,“ řekl Tom. Zrovna četl potrhaný spis o vázání uzlů. Sotva se na ni podíval. „Zítra to vrátím.“

„Ale to je pro tebe.“

Tom se na ni podíval. „Je to mapa, nebo snad ne?“

Uličnicky se ušklíbla. „To nezjistíš, dokud se nepodíváš.“

Tom rozvinul papír a zjistil, že na něm je něco jinak. Byl plný poznámek, barevných obrázků a šipek. Jako první ho napadlo, že je to majetek Britského společenství národů a že si to při příští inspekci odskáče. Jména byla všude.

„No?“ usmála se Izabela. „Nepřišlo mi správné, že ta místa nemají jména. Tak jsem jim nějaká dala, vidíš?“ Zátoky, útesy, skály i travnatá pole, všechno pokřtila stejně jako předtím Rajskou tůň. Najednou měli Kout bouří, Zrádnou skálu, pláž U vraku, Klidnou zátoku, Tomovu vyhlídku, Izin útes a mnoho dalších.

„Asi jsem na ně nikdy nemyslil jako na jednotlivá místa. Pro mě to je všechno Janus,“ usmál se Tom.

„Je to svět plný rozdílů. Každé místo si zaslouží jméno, jako pokoje v domě.“

Tom sotva kdy přemýšlel o domě jako o jednotlivých pokojích. Byl to prostě domov. Něco v něm se rozesmutnilo z toho rozřezaného ostrova, rozděleného na dobré a špatné, bezpečné a nebezpečné. Raději myslel na celek. A už vůbec se mu nelíbilo, že nějaká část nese jeho jméno. Janus mu nepatřil, on patřil k ostrovu tak, jak slyšel, že domorodci smýšlejí o zemi. Jeho úkolem bylo se o ostrov starat.

Podíval se na svou ženu, která se na svůj výtvor pyšně usmívala. Snad na tom není nic špatného, že chtěla věci pojmenovat. A možná časem pochopí, jak se na to dívá on.

≈

Kdykoli Tom dostane pozvání na setkání svého praporu, vždycky odepíše. Všem pošle přání všeho nejlepšího a trochu peněz na občerstvení. Ale nikdy se neúčastní. Když je ve službě, tak nemůže, ani kdyby chtěl. Ví, že někteří rádi uvidí známé tváře a převyprávějí si staré historky. Ale nechce se k nim přidávat. Ztratil přátele, muže, jimž věřil, s nimiž bojoval, pil a sdílel strach. Muže, kterým rozuměl beze slov, znal je, jako by byli součástí jeho vlastního těla. Myslí na jejich společný jazyk, slova, která vymýšleli pro situace, s nimiž se nikdo před nimi nesetkal. „Ananas“, „pecka“, „švestkový pudink“ – všechny druhy střel, které se mohly v zákopu objevit. Vši byly „jehnědy“, jídlo „gáblík“ a „rodná hrouda“ bylo zranění, které člověku pomohlo do špitálu do Anglie. Říká si, kolik mužů asi ještě dneska tomu tajnému jazyku rozumí.

Když se někdy vzbudí vedle Izabely, překvapí ho a uklidní, že není mrtvá. Pozorně ji sleduje, jestli dýchá, jen tak pro jistotu. Potom se jí hlavou opře o záda a vnímá její jemnou pleť, a jak se jí tělo ve spánku zvedá a klesá. Je to největší zázrak, jaký kdy viděl.

Kapitola 8

≈

„Možná byly všechny okamžiky mého života, bez kterých bych se klidně obešel, jenom zkouškou, jestli si tě zasloužím,

Tři měsíce po Izabelině příjezdu leželi spolu na dece v trávě. Příjemnou dubnovou noc prosvětlovaly hvězdy. Izabela leží se zavřenýma očima schoulená v Tomově náruči a on ji hladí po krku.

„Jsi druhá polovina mé oblohy,“ řekl.

„Neměla jsem tušení, že jsi básník!“

„Ale já jsem to nevymyslel. Někde jsem to četl – v nějaké latinské básni? Nebo v řeckém mýtu? Prostě v něčem takovém.“

„Ty a tvoje nóbl soukromé vzdělání!“ popíchla ho.

Izabela měla narozeniny, Tom jí uvařil snídani i večeři a díval se, jak rozbaluje gramofon na kliku, který domluvil s Ralphem a Zrzkem jako náhradu za piano, na něž se po letech, kdy tu stálo bez povšimnutí, už nedalo hrát. Celý den poslouchala Chopina a Brahmse, ale teď se vzduchem linuly tóny Händelova Mesiáše a gramofon nahoře na majáku proměnil přírodu v koncertní síň.

„Moc se mi líbí, když tohle děláš,“ řekl Tom a pozoroval ji, jak si namotává kadeř vlasů na ukazováček, potom ji pustí a začne znovu.

Zastyděla se. „Máma říká, že je to zlozvyk. Nejspíš to dělám odjakživa. Ani si to neuvědomuju.“ Tom vzal pramen jejích vlasů, omotal si ho kolem prstu a zase ho nechal rozvinout jako stuhu.

„Vyprávěj mi nějaký další mýtus,“ poprosila Izabela.

Tom se na chvilku zamyslel. „Víš, že slovo január neboli leden pochází ze jména Janus? Ten měsíc je pojmenovaný po stejném bohu jako tenhle ostrov. Má dvě tváře, obrácené k sobě zadem. Je to docela ošklivý chlap.“

„Čeho je to bůh?“

„Počátku a konce. Vždy se dívá oběma směry, rozpolcený mezi dvěma pohledy na věc. Leden hledí vstříc novému roku a zároveň se ohlíží za tím starým. Vidí minulost i budoucnost. A tenhle ostrov se dívá ve směru dvou různých oceánů, dolů k Jižnímu pólu a nahoru k rovníku.“

„Jo, to mi došlo,“ řekla Izabela. Štípla ho do nosu a zasmála se. „Jen tě škádlím. Líbí se mi, když mi vyprávíš. Řekni mi víc o hvězdách. Kde že je Kentaur?“

Tom jí políbil koneček prstu a opsal její rukou spojnici souhvězdí. „Tamhle.“

„Toho máš nejradši?“

„Nejradši mám tebe. Radši než všechny hvězdy dohromady.“

Posunul se, aby jí políbil břicho. „Měl bych spíš říct, že vás dva mám nejradši, ne? A co když to jsou dvojčata? Nebo trojčata?“

Jeho hlava se lehce zvedala a klesala v rytmu Izabelina dechu.

„Slyšíš něco? Už s tebou mluví?“ zeptala se.

„Jo, říká, že musím maminku odnést do postele, než se moc ochladí.“ Vzal ji do náruče a lehce ji odnesl do domku, zatímco sbor na majáku hlásal: „Neboť dítě narodilo se nám.“

≈

Izabela byla moc pyšná, když mohla napsat matce zprávu, že je těhotná. „Ach, kéž bych mohla, já nevím, doplavat na pevninu nebo tak, jen jim dát vědět. To čekání na loď mě ničí!“ Políbila Toma. „Neměli bychom napsat tvému otci? Nebo bratrovi?“

Tom vstal a začal utírat nádobí, které schnulo na odkapávací desce. „Není třeba.“ Víc neřekl.

Jeho stísněný, ale ne rozčilený výraz jí napověděl, že nemá naléhat, a tak mu jemně vzala utěrku z ruky. „Já to udělám,“ řekla. „Ty máš dost své práce.“

Tom jí položil ruku na rameno. „Půjdu se podívat na tvoje křeslo,“ řekl a s pokusem o úsměv odešel z kuchyně.

V kůlně si prohlížel části houpacího křesla, které chtěl Izabele vyrobit. Zkoušel si vybavit to, na němž ho houpala matka, když mu vyprávěla pohádky. Jeho tělo se rozpomnělo na ten pocit v její náruči, který už desítky let nepoznal. Říkal si, jestli bude jejich dítě po desetiletích vzpomínat na Izabeliny dotyky. Mateřství, taková tajemná záležitost. Kolik kuráže musí žena mít, aby se do toho pustila, uvažoval, když si vzpomněl na životní cestu své matky. Ale Izabela se zdála naprosto odhodlaná. „Je to příroda, Tome. Čeho bychom se měli bát?“

Když nakonec matku vypátral, bylo mu jednadvacet a dokončoval studium strojařiny. Konečně byl svým vlastním pánem. Soukromý detektiv mu dal adresu na penzion v Darlinghurstu. Stál přede dveřmi a břicho se mu svíralo strachem i nadějí, jako by mu najednou znovu bylo osm. Dřevěnou chodbou k němu zpod dveří doléhaly zvuky zoufalství – mužský vzlykot z vedlejšího pokoje a ženský křik: „Takhle už to dál nejde!“ doprovázený dětským pláčem. Někde dál slyšel zběsilý rytmus pelesti, jak si žena, která u ní ležela, pravděpodobně vydělávala na živobytí.

Tom se podíval na klikyháky na papíru. Číslo pokoje odpovídalo. Znovu hledal v paměti matčin konejšivý, něžný hlas, když mu říkala: „Hopla, Tomíku. Zalepíme ten škrábanec?“

Na zaklepání nikdo neodpověděl, zkusil to znovu. Nakonec váhavě vzal za kliku a dveře se otevřely. Hned ho uvítala nezaměnitelná vůně, ale ve zlomku vteřiny poznal, že do ní pronikl zápach levného alkoholu a cigaret. Při bližším pohledu si všiml neustlané postele a hnědého ošuntělého křesla. Okno bylo prasklé a jediná růže ve váze už dávno uschla.

„Hledáte Eli Sherbourneovou?“ Hlas patřil šlachovitému muži s řídnoucími vlasy, jenž se za ním objevil ve dveřích.

Bylo to zvláštní, slyšet nahlas její jméno. A navíc „Eli“. Nikdy si ji nepředstavoval jako „Eli“. „Ano, paní Sherbourneovou. Kdy se vrátí?“

Muž si odfrkl. „Nevrátí se. Škoda, páč mi dluží nájem za celej měsíc.“

Všechno bylo špatně. Takhle to vysněné a léta plánované setkání vypadat nemělo. Zrychlil se mu tep. „Máte její další adresu?“

„Nemám. Před třemi týdny zemřela. Přišel jsem jen odnést zbytek jejích věcí.“

Takhle nekončila ani jedna ze scén, které si Tom představoval. Nevydal ani hlásku.

„Hodláte se stěhovat? Nebo nastěhovat?“ zeptal se muž nevrle.

Tom zaváhal, potom vzal peněženku a vytáhl z ní pět liber. „Za ten nájem,“ řekl tiše, a když odcházel, jen stěží přemáhal slzy.

Tak dlouho opečovávaná nitka naděje se přetrhla v zastrčené uličce v Sydney, když byl svět na pokraji války. Ani ne za měsíc narukoval a jako nejbližšího příbuzného udal matku a její adresu v penzionu. Verbíře detaily nezajímaly.

Teď Tom přejel rukama po kusu dřeva, který opracoval, a zkoušel si představit, co by dnes matce napsal, kdyby byla naživu. Jak by jí oznámil, že bude mít dítě.

Vzal metr a pustil se do dalšího kusu dřeva.

≈

„Zebedee.“ Izabela se podívala na Toma s vážnou tváří, jen jí malinko cukaly koutky úst.

„Cože?“ zeptal se Tom a přestal jí masírovat nohy.

„Zebedee,“ zopakovala a sklonila se znovu ke knize, aby ji neviděl.

„To snad nemyslíš vážně? Co to je za jméno…“

Zatvářila se dotčeně. „Tak se jmenoval můj prastrýc. Zebedee Zanzibar Graysmark.“

Tom se na ni podíval a ona pokračovala. „Slíbila jsem babičce na smrtelné posteli, že když budu mít někdy syna, pojmenuju ho po jejím bratrovi. Nemůžu ten slib porušit.“

„Představoval jsem si něco normálnějšího.“

„Chceš říct, že můj prastrýc byl nenormální?“

Izabela už se nemohla udržet a rozesmála se. „Mám tě! Úplně jsem tě dostala!“

„Ty potvůrko! Toho budeš litovat!“

„Ne, nech toho! Přestaň!“

„Neznám slitování,“ řekl a lechtal ji na břiše a na krku.

„Vzdávám se!“

„Na to už je pozdě!“

Leželi na trávě hned vedle pláže U vraku. Jemné světlo pozdního odpoledne zabarvilo písek do žluta.

Najednou se Tom zarazil. „Co se děje?“ zeptala se Izabela a mžourala zpod dlouhých vlasů, jež jí spadaly přes obličej. Odhrnul jí vlasy z očí a mlčky se na ni podíval. Pohladila ho po tváři. „Tome?“

„Někdy mě to dostane. Před třemi měsíci jsme tu byli jen my dva a teď je tu další život, který se objevil z ničeho nic jako…“

„Jako dítě.“

„Jo, jako dítě, ale je to víc, Iz. Když jsem před tvým příjezdem sedával v majáku, přemýšlel jsem, co je to život. Tedy v porovnání se smrtí…“ Zarazil se. „Teď plácám nesmysly. Nechám toho.“

Izabela ho chytila za bradu. „Málokdy o něčem mluvíš, Tome. Pověz mi to.“

„Nedokážu to vyjádřit slovy. Odkud se bere život?“

„Záleží na tom?“

„Jestli na tom záleží?“ zeptal se.

„Že je to záhada. Že tomu nerozumíme.“

„Byly okamžiky, kdy jsem chtěl znát odpověď. To ti můžu říct. Okamžiky, kdy jsem viděl muže naposledy vydechnout a chtěl jsem se ho zeptat: Kam jsi šel? Ještě před pár vteřinami jsi tu byl se mnou a teď ti do těla pronikly nějaké kousky kovu, protože letěly dostatečně rychle, a ty jsi někde jinde. Jak se to může stát?“

Izabela si jednou rukou objala kolena a druhou tahala za stébla trávy vedle sebe. „Myslíš, že si lidé pamatují svůj život, když odejdou? Myslíš, že třeba moji prarodiče jsou v nebi spolu?“

„Co já vím,“ řekl Tom. Najednou mluvila naléhavým tónem. „Až budeme oba mrtví, Tome, Bůh nás nerozdělí, že ne? Nechá nás spolu?“

Tom ji objal. „No vidíš, co jsem udělal. Neměl jsem tu svoji hloupou pusu otvírat. No tak, zrovna jsme vybírali jména. A já se jen snažil zachránit nebohé dítě, aby nemuselo žít se jménem Zebedee zatracenej Zanzibar. Co holčičí jména?“

„Alice, Amélie, Annabel, April, Ariadna…“

Tom povytáhl obočí. „A je to tady zase: ‚Ariadna‘. Už tak to bude mít dost těžké, protože bude žít na majáku. Nedáme jí přece jméno, kterému se lidi budou smát.“

„Už jen dvě stě stran,“ zakřenila se Izabela.

„Tak to bychom se do toho měli radši pustit.“

Večer se Tom na ochozu vrátil ke své otázce. Kde je duše toho dítěte? Kam půjde? Kde jsou duše mužů, kteří se s ním plahočili bahnem, vtipkovali a salutovali?

On je tu, živý a zdravý, s překrásnou ženou a nějaká duše se rozhodla k nim přidat. Zčistajasna se na konci světa narodí dítě. Tak dlouho byl na seznamu smrti, až se zdálo nemožné, že by kvůli němu jednou na svět přišel život.

Šel zpátky do kopule a znovu se podíval na Izabelinu fotografii visící na zdi. Záhada toho všeho. Ta záhada.

≈

Poslední loď přivezla další Tomův dárek: Příručku australské matky pro úspěšnou výchovu dětí od doktora Samuela B. Griffithse. Izabela si v ní četla každou volnou chvíli.

Zasypávala Toma informacemi. „Věděl jsi, že dítě nemá osifikované kolenní čéšky? Co myslíš, jak staré dítě můžeš krmit lžičkou?“

„Nemám tušení, Iz.“

„No tak, hádej!“

„Vážně, jak bych to asi měl vědět?“

„Ach jo, s tebou není vůbec zábava!“ naříkala a lovila v knize další fakt.

Během několika týdnů byly stránky zohýbané a flekaté, jak Izabela pořád ležela s knihou v trávě.

„Čekáš dítě, neděláš zkoušku ve škole.“

„Já chci jenom dělat všechno dobře. Přece jen nemůžu skočit vedle a zeptat se na radu mámy, nebo ano?“

„Ach, Izabelo,“ smál se Tom.

„Co? Co je tu k smíchu?“

„Nic. Vůbec nic. Neměnil bych na tobě ani jedinou věc.“

Usmála se a políbila ho. „Budeš skvělý táta.“ V očích najednou měla tázavý výraz.

„Copak?“ pobídl ji Tom. „Nic.“

„Ne, vážně, co je?“

„Tvůj táta. Proč o něm nikdy nemluvíš?“

„Nemáme spolu žádný vztah.“

„Ale jaký byl?“

Tom se nad tím zamyslel. Jak by ho mohl vystihnout? Jak by vůbec mohl popsat jeho pohled a tu neviditelnou propast, jež ho vždycky obklopovala, takže on se k němu nemohl nikdy přiblížit? „Měl pravdu. Vždycky měl pravdu. Ať šlo, o co chtělo. Znal pravidla a držel se jich, ať se dělo, co se dělo.“ Tom znovu myslel na rovnou, vysokou postavu, která zastihovala jeho dětství. Tvrdou a chladnou jako hrobka.

„Byl přísný?“

Tom se hořce zasmál. „Přísný, to je slabé slovo.“ Mnul se za bradu, jak nad tím přemýšlel. „Možná jen chtěl, aby jeho synové nebyli jako utržení ze řetězu. Za všechno jsme dostávali výprask. Tedy aspoň já. Cecil to na mě vždycky řekl, aby sám vyvázl.“ Znovu se ušklíbl. „Ale něco ti řeknu. Díky němu jsem s vojenskou kázní neměl problémy. Nikdy nevíš, za co budeš jednou vděčná.“ Zvážněl. „A řekl bych, že to tam bylo snazší, když jsem věděl, že by ten telegram nikomu srdce nezlomil.“

„Ale Tome! Takové věci neříkej!“

Přitiskl si její hlavu k hrudi a beze slova ji hladil po vlasech.

≈

Někdy oceán není oceánem. Přestane být modrou vodou a stane se mohutným a nebezpečným výbuchem síly. Běsní tak, že za tím určitě jsou nějací bohové. Vrhá se na ostrov, mrští vodu i přes vrcholek majáku a ukusuje části útesu. A řve jako stvůra, jejíž hněv nezná hranic. Za takových nocí je majáku třeba nejvíce.

Za nejhorších bouří Tom zůstává na majáku celou noc. Hřejí ho petrolejová kamínka a sladký čaj z termosky. Myslí na ty chudáky na lodích a děkuje Bohu, že je v bezpečí. Vyhlíží nouzové světlice a má člun připravený k vyplutí, i když by to nebyl dobrý nápad, pouštět se na takovéhle moře.

Té květnové noci si vzal tužku a blok a začal počítat. Jeho roční plat činí 327 liber. Kolik stojí dětské botičky? Podle toho, co Ralph říkal, z nich hned vyrostou. A potom oblečení. A učebnice. Pokud zůstane u Správy majáků, Izabela bude samozřejmě učit děti doma. Ale za takových nocí přemýšlel, jestli je fér zatáhnout někoho do takového života, nemluvě o dětech. Tuhle myšlenku z hlavy vyháněl slovy Jacka Throssela, strážce jednoho majáku na Východě: „Přísahám, že pro děti to je nejlepší život na světě. Moje jsou všechny zdravý jako řípa, šest jich mám. Pořád si hrajou nebo vymýšlejí lumpárny, prozkoumávají jeskyně nebo si stavějí domečky. Je to správná banda průzkumníků. A moje stará na ně dohlídne, aby se učili. To mi věř, vychovávat děti na majáku, to je snadný jak facka!“

Tom zase začal počítat, jak by mohl trochu víc ušetřit, aby věděl, že je dost peněz stranou na oblečení, doktora a bůhvíco ještě. Představa, že bude otcem, ho znervózňovala: plnila ho nadšením a starostmi.

Když se jeho mysl začala vracet ke vzpomínkám na otce, přímo nad majákem zahřmělo a na zbytek noci ho to ohlušilo. Neslyšel křik Izabely, jež volala o pomoc

Kapitola 9

≈

„Mám ti donést čaj?“ zeptal se Tom zmateně. Je praktický muž, naučí se zacházet s citlivým nástrojem, s rozmyslem opraví, co je třeba. Ale při pohledu na svou truchlící ženu si připadal k ničemu.

Izabela se na něj ani nepodívala. Zkusil to znovu. „Chceš prášek?“ Výuka první pomoci pro strážce majáku obsahovala oživování zdánlivě utonulých osob, léčbu podchlazení a úpalu, dezinfekci ran, dokonce i základní informace o amputaci. Ale o gynekologii se tehdy ani nezmínili a mechanika potratu byla Tomovi záhadou.

Od té hrozné bouře uplynuly dva dny. Dva dny od chvíle, kdy potrat začal. Izabela stále krvácela a nedovolila Tomovi vyslat signál, aby poslali pomoc. Zůstal na majáku celou tu noc, před úsvitem uhasil světlo a konečně se vrátil do domku. Jeho tělo žadonilo o spánek. Ale když vešel do ložnice, našel Izabelu v bolestech a postel celou od krve. Tom nikdy neviděl tak zoufalý pohled. „Je mi to moc líto,“ řekla. „Tolik mě to mrzí, Tome.“ Potom ji zalila další vlna bolesti a ona zaúpěla a přitiskla si ruce na břicho v zoufalé touze, aby to už přestalo.

Teď říkala: „Jaký má smysl volat doktora? Dítě je pryč.“ Bloudila pohledem sem a tam. „Jsem k ničemu!“ mumlala. „Ostatní ženy mají děti úplně normálně.“

„Izabelo, nech toho.“

„Je to moje chyba, Tome. Určitě.“

„To není pravda, lz.“ Přitáhl si ji k sobě a líbal ji do vlasů. „Přijde další. Až tu bude pobíhat pět dětí a budou se ti plést pod nohy, tohle všechno ti bude připadat jen jako zlý sen.“ Přehodil jí přes ramena šátek. „Venku je krásně. Pojď si sednout na verandu. Udělá ti to dobře.“

Seděli vedle sebe v proutěných křeslech, Izabela zabalená do modré kostkované deky, a dívali se, jak slunce postupuje po pozdně podzimní obloze.

Izabela vzpomínala, jak ji šokovala prázdnota ostrova, když prvně přijela, byl jako nepopsaný list. Jak ho postupně objevovala jako Tom a začala vnímat drobné změny. Seskupující a měnící se mraky putující po obloze, vlny tvořené větrem a ročním obdobím, jež prozrazují, jaké bude další den počasí, pokud v nich umí člověk číst. Také poznala ptáky, kteří se čas od času objeví jako semena přivátá větrem, nebo mořské chaluhy vyplavené na pobřeží.

Zadívala se na dvě borovice a najednou začala nad jejich samotou plakat. „Měly by tu být lesy,“ vyhrkla. „Stýská se mi po stromech, Tome. Chybí mi jejich listy a vůně a to, že jich je tolik. Ach, Tome, chybí mi zvířata, sakra, chybí mi i klokani. Chybí mi tu všechno.“

„Iz, miláčku, já vím, že ano.“

„A tobě to nechybí?“

„Já chci na světě jenom tebe, Iz, a ty tady jsi. Všechno ostatní se vyřeší. Jen tomu dej čas.“

≈

Nehledě na to, jak svědomitě Izabela utírala prach, jeho jemný sametový závoj zahalil vše: její svatební fotografii; obrázek Hugha a Alfieho v uniformě z onoho týdne roku 1916, kdy narukovali; usmívají se, jako by je někdo pozval na večírek. V australském expedičním sboru nebyli zrovna nejvyšší, ale zato měli plno elánu a ve zbrusu nových kloboucích vypadali úžasně.

Její krabice se šitím je srovnaná podle potřeby, ne tak úhledně jako matčina. Jehly a špendlíky má zapíchané ve světle zeleném polštářku z podšívky a kusy šatiček ke křtu tam leží nespojené, opuštěné vprostřed stehu jako rozbité hodiny.

Šňůrka perel, již dostala od Toma jako svatební dar, je schovaná v krabičce, kterou pro ni vyřezal. Na toaletním stolku už leží jen kartáč na vlasy a želvovinové hřebeny.

Izabela se doploužila do obývacího pokoje, všimla si prachu, praskliny v omítce u okenního rámu i roztřepeného konce tmavě modrého koberečku. Je třeba vymést krb a lemy záclon se vinou neustálých výkyvů počasí začaly rozpadat. Jen pomyšlení na jakoukoli opravu vyžadovalo víc energie, než dokázala vynaložit. Ještě před pár týdny byla plná očekávání a elánu. Teď jí ten pokoj připadal jako rakev a její život se zastavil na jeho prahu.

Otevřela album plné jejích fotek z dětství, které pro ni matka udělala jako dárek na rozloučenou. Na zadní straně každé fotografie se nacházelo jméno ateliéru: Gutcher. Dále tu byl jeden obrázek rodičů ze svatebního dne a fotografie domu. Přejela rukou po stole a zastavila se prstem na krajkové dečce, kterou si její babička udělala do své vlastní výbavy. Přešla k pianu a otevřela ho.

Ořechové dřevo bylo místy rozpraskané. Na zlatém listu nad klávesami stálo Eavestaff, Londýn. Často si představovala jeho cestu do Austrálie a jiné osudy, které ho mohly potkat v anglickém domě či škole, kde by asi trpělo pod břemenem neumělých stupnic hraných malými nešikovnými prsty, nebo dokonce na jevišti. A přesto ho ty nejnepravděpodobnější okolnosti přivedly na tento ostrov, kde je jeho údělem, aby tu stálo okradené o hlas samotou a počasím.

Stiskla c1 tak pomalu, že nevydalo žádný zvuk. Teplá slonovinová klávesa byla jemná jako babiččiny konečky prstů a tím dotykem se jí vrátily odpolední hudební lekce, kdy ze sebe potila As dur každou rukou jinak, jedna oktáva, potom dvě, tři. Zvuk kriketového míčku narážejícího na dřevo, jak Hugh a Alfie dováděli venku, zatímco ona, „malá dáma“, nabývala „dovednosti“ a znovu poslouchala babiččin výklad na téma, jak je důležité mít zvednutá zápěstí.

„Ale hrát každou rukou jinak je hloupé!“ stěžovala si Izabela.

„No, zvládneš to dokonale, drahoušku,“ poznamenala babička.

„Babi, nemůžu si jít zahrát kriket? Jen na chvilku, potom se vrátím.“

„Kriket není hra pro dívku. A teď pojď hrát. Chopinovu etudu,“ přišla a otevřela knihu plnou značek psaných tužkou a rozmazaných čokoládových otisků prstů.

Izabela znovu pohladila klávesu. Náhle pocítila touhu, nejen po hudbě, ale vůbec po oněch časech, kdy mohla vyběhnout ven, vykasat si sukni a dělat bratrům strážce wicketu. Stiskla ostatní klávesy, jako by mohly tu dobu vrátit. Ale ozývalo se jen tlumené klepání dřeva o spodek klaviatury, kde se opotřebovala plsť.

„Jaký má účel?“ pokrčila rameny, když vešel Tom. „Mělo ho. Stejně jako já.“ Rozplakala se.

≈

O pár dní později stáli vedle útesu.

Tom zatloukl do země malý kříž z naplaveného dřeva tak, aby dobře držel. Na přání své ženy do něj vyřezal: „31. května 1922. Nikdy nezapomeneme.“

Vzal lopatu a vykopal díru pro keřík rozmarýnu, který vzala ze zahrádky s bylinkami. Při zatloukání kříže a kopání díry mu hlavou probleskla vzpomínka a cítil, jak se mu dělá špatně. Potily se mu dlaně, i když samotný úkon vyžadoval jen málo fyzické námahy.

≈

Izabela se z výšky útesu dívala, jak tu Větrný duch kotví při své další dodávce. Ralph a Zrzek za chvilku přijdou nahoru. Není nutné je chodit vítat. Spustili můstek a k jejímu překvapení z lodi vystoupil ještě třetí muž. Ale žádná údržbářská četa nenásledovala.

Tom přicházel po cestě, zatímco ostatní tři byli ještě na molu. Cizinec nesoucí černou tašku vypadal, že se jen těžko dává po cestě do pořádku.

Izabela měla tvář staženou vzteky, když Tom přišel. „Jak se opovažuješ!“

Tom se podivil. „Co jsem provedl?“

„Řekla jsem ti, že ne, a tys to stejně udělal! No, ale můžeš ho poslat zpátky. Ani se neobtěžuj a sem nahoru ho nevoď. Nikdo ho tu nechce.“

Když se Izabela rozčílí, vypadá vždycky jako dítě. Chtělo se mu smát a jeho úsměv ji rozzuřil ještě víc. Dala si ruce v bok. „Řekla jsem ti, že doktora nepotřebuju, ale tys ho zavolal za mými zády. Nebude se ve mně šťourat a hrabat, protože mi stejně neřekne nic, co ještě nevím. Měl by ses za sebe stydět! A můžeš se o ně postarat sám, o celou tu bandu.

„Izy,“ volal Tom. „Izy, počkej! Neblázni, zlato. To není…“ Ale už byla moc daleko a jeho další slova neslyšela.

„No?“ zeptal se Ralph, když došel k Tomovi. „Co tomu říkala? Vsadím se, že je nadšená!“

„Ne tak úplně.“ Tom si strčil ruce do kapes.

„Ale…“ Ralph se na něj užasle podíval. „Myslel jsem, že bude šťastná jako blecha. Hilda musela zapojit veškeré své kouzlo, aby ho přesvědčila, a moje žena svým šarmem jen tak neplýtvá!“

„Ona…“ Tom zvažoval, jestli to má vysvětlovat. „Špatně to pochopila. Promiň. Je naštvaná. Když ji to popadne, můžeš se akorát tak obrnit a čekat, až to přejde. Obávám se, že to znamená, že budu k obědu dělat sendviče.“

Přišel Zrzek s oním mužem a poté, co se navzájem představili, vešli všichni čtyři dovnitř.

Izabela seděla v trávě vedle zátoky, kterou pojmenovala Zrádná, a zuřila. Nesnášela praní špinavého prádla na veřejnosti. Štvalo ji, že to Ralph a Zrzek vědí. Nejspíš celou cestu probírali její nejsoukromější hanbu a bůhvíco ještě. To, že Tom přivolal doktora proti její vůli, jí připadalo jako zrada.

Sledovala, jak vítr načechrává vlny, jež ten den byly ještě hebké a oblé. Hodiny plynuly. Dostala hlad. Chtělo se jí spát. Ale odmítala se byť jen přiblížit k domu, když tam je doktor. Místo toho se soustředila na okolí. Pozorovala povrch každého listu a jeho jemnou zeleň. Poslouchala různé tóniny větru, vody a ptáků. Zaslechla cizí zvuk, neustávající, opakující se krátký tón. Ozývá se z majáku? Z domu? Obvyklé řinčení kovu z dílny to nebylo. Zaslechla to znovu, tentokrát v jiné tónině. Vítr na Janusu měl ve zvyku měnit frekvenci zvuků a na jejich cestě ostrovem je zkreslovat. Blízko ní přistáli dva racci a hašteřili se o rybu a ten už tak nepatrný zvuk se vytratil.

Vrátila se ke svým myšlenkám, dokud ji nezarazil nezaměnitelný zvuk, nesoucí se vzduchem. Byla to stupnice, nepřesná, ale tón se pokaždé zlepšoval.

Ralph ani Zrzek se o pianu nikdy nezmínili a Tom hrát rozhodně neumí. To určitě bude ten mizerný doktor, odhodlaný strkat prsty, kam nemá. Jí se nikdy nepodařilo dostat z toho piana jediný tón, a teď jako by zpívalo. Vztek ji vedl po cestě, připravenou vyhodit vetřelce od svého nástroje, od svého těla i ze svého domova.

Minula kůlnu, kde Tom, Ralph a Zrzek skládali pytle s moukou.

„Dobré odpoledne, Izab…“ pokusil se Ralph, ale prošla kolem něj rovnou do domu.

Vpadla do obývacího pokoje. „Jestli vám to nevadí, tohle je velmi jemný nást…“ začala, ale dál se nedostala, zmatená pohledem na úplně rozebrané piano, otevřenou bednu s nářadím a na cizince, utahujícího nad basovým měděným drátem matku malým klíčem, zatímco tiskl příslušnou klávesu.

„Mumifikovaný racek. To je váš problém,“ řekl, aniž zvedl oči. „Teda: jeden z problémů. Ten, a ještě dobrých dvacet let písku a soli a bůhvíčeho ještě. Bude to znít líp, až vytáhnu tu plsť.“ Během hovoru dál ťukal na klávesu a otáčel klíčem. „Už jsem viděl snad všechno. Mrtvé krysy. Sendviče. Vycpanou kočku. Mohl bych napsat knihu o věcech, které končí uvnitř pian, i když nedokážu říct, jak se tam dostanou. Vsadím se, že ten racek tam sám nevletěl.“

Izabela byla tak zaskočena, že nemohla promluvit. Pořád měla otevřenou pusu, když vtom ucítila na rameni ruku. Otočila se a uviděla Toma. Zrudla.

„A je po překvapení, co? “ řekl a políbil ji na tvář.

„No… to…“ Izabela ztratila hlas.

Chytil ji kolem pasu a chvíli tak stáli a dotýkali se čely, než se rozesmáli.

Další dvě hodiny tam seděla a sledovala ladiče, jak loudí z piana jasnější zvuk a dává tónům zaznít ještě jednou, hlasitěji než kdy předtím. Nakonec zahrál začátek ze sboru Aleluja.

„Udělal jsem, co jsem mohl, paní Sherbourneová,“ řekl, když si balil nástroje. „Vážně by potřebovalo do dílny, ale cesta tam a zase zpátky by mu mohla stejně dobře uškodit jako prospět. Není zdaleka dokonalé, ale postačí.“ Poodtáhl stoličku. „Chcete to zkusit?“

Izabela se usadila ke klaviatuře a zahrála As dur každou rukou jinak.

„Je to daleko lepší než dřív!“ Pustila se do začátku Händelovy árie a nechala se unášet vzpomínkami, než ji zarazilo hlasité zakašlání. Byl to Ralph, stál ve dveřích za Zrzkem.

„Nepřestávejte!“ řekl Zrzek, když je šla přivítat.

„Byla jsem tak hrubá. Omlouvám se!“ Chystala se vstát.

„Ale vůbec ne,“ řekl Ralph. „To je pro vás. Od Hildy,“ vytáhl zpoza zad cosi převázaného červenou stuhou.

„Páni! Mám to otevřít hned?“

„To byste měla! Když jí nepodám podrobnou zprávu, nedá mi pokoj!“

Izabela otevřela balíček a našla v něm Goldbergovy variace od Bacha.

„Tom si myslí, že tenhle kus zahrajete se zavřenýma očima.“

„Nehrála jsem je léta. Ale prostě je miluju! Děkuji vám!“ Objala Ralpha a políbila ho na tvář. „A vám taky, Zrzku,“ řekla a omylem ho políbila na rty, protože se otočil.

Hrozně zrudl a díval se do země. „Já s tím nemám nic moc společného,“ bránil se, ale Tom mu oponoval. „Nevěř mu ani slovo. Jel pro něj až do Albany. Včera mu to zabralo celý den.“

„V tom případě dostanete ještě jednu pusu,“ řekla a políbila ho na druhou tvář.

„A vy taky!“ zvolala a políbila ještě ladiče pian.

Tu noc Tom na majáku kontroloval punčošku za zvuků Bacha, pravidelné tóny stoupaly po schodech, ozývaly se kopulí a třpytily se mezi hranoly. Izabela byla stejně záhadná jako rtuť způsobující otáčení světla. Schopná léčit i otrávit, schopná nést váhu celého majáku, ale i rozbít se na tisíc nepolapitelných částeček, utíkající do všech směrů sama před sebou. Vyšel na ochoz. Když za obzorem zmizela světla Větrného ducha, odříkal tichou modlitbu za Izabelu a jejich společný život. Potom si vzal deník a zapsal do poznámek ke středě 13. září 1922: „Se zásobovací lodí přijel na ostrov Archie Pollock, ladič pian. Povolení předem uděleno.“

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 10

27. dubna 1926

≈

Izabele zbělely rty a z očí se jí vytratila naděje. Stále si pošetile pokládala ruku na břicho, než jí jeho plochost připomněla, že je prázdné. Na blůze se jí ještě objevovaly skvrny od mateřského mléka; zpočátku ho měla hodně, hotové hody pro hosta, jenž nepřišel. Tehdy se znovu rozplakala, jako by se to stalo před chvílí.

Držela v rukou peřinu, neboť povinnosti nepočkají, stejně jako maják. Ustlala postel, noční košili dala pod polštář a vydala se k útesu, kde chvíli poseděla u hrobečků. O ten nový se starala velmi pečlivě a přemýšlela, zda se okrasný rozmarýn uchytí. Vytrhala trochu plevele kolem dvou starších křížků, pokrytých za ta léta krystaly soli, a keříčků rozmarýnu, jež houževnatě odolávaly vichřicím.

Když k ní vítr donesl dětský pláč, podívala se instinktivně k novému hrobečku. Než zasáhla logika, na okamžik ji napadlo, že to vše byl omyl a poslední dítě se nenarodilo mrtvé, nýbrž žije a dýchá.

Iluze se rozplynula, ale pláč zůstával. Potom ji Tomův výkřik „Na pláži je loď!“ ujistil, že se jí to nezdá, a rozběhla se za ním.

Muž na palubě byl mrtvý, ale Tom z přídi vylovil křičící raneček.

„Sakra!“ vykřikl. „Sakra, Iz, to je…“

„Dítě! Pane na nebi! Ach, Tome! Tome! Tady, podej mi ho!“

≈

V domě se při pouhém pohledu na dítě Izabelino břicho uklidnilo a její paže instinktivně uměly malou utišit. Jak polévala holčičku teplou vodou, všimla si její svěží pleti, pevné a jemné, bez jediné vrásky. Postupně jí políbila konečky všech prstíků a malinko jí zastřihla nehty, aby se nepoškrábala. Vzala její hlavičku do dlaně a hedvábným kapesníkem, který si šetřila, jí odrolila ztvrdlý povlak hlenu pod nosem a utřela zaschlou sůl od slz kolem očí. Ten okamžik splynul s omýváním jiné tváře, stejný úkon, jenž byl prostě přerušen.

Dívat se do těch očí bylo jako hledět tváří v tvář Bohu. Žádná maska ani přetvářka, její bezbrannost byla neodolatelná. Fascinovalo ji, že si ji našlo takové složité stvoření, dokonalé spojení krve, kostí a kůže. Že se sem dostala teď, sotva dva týdny po… Nedokázala v tom vidět pouhou náhodu. Mohla zmizet jako sněhová vločka, kdyby ji proud nezanesl do bezpečí na pláž U vraku.

Dítě uvolnilo svaly a povolilo šíji, čímž dalo najevo důvěru v jazyce starším, než jsou slova, a přece dvěma bytostem srozumitelném. Poté co se dostal tak blízko smrti, spojil se teď život s životem, jako se voda smísí s vodou.

Izabelu zaplavily emoce – úžas nad stiskem ručiček, když jí sevřely prst, pobavení nad maličkým zadečkem, který se ještě úplně nezakulatil, úcta k dechu, jenž vtahoval do těla vzduch a přenášel ho do krve a do duše. A někde pod tím vším hučela temná, prázdná bolest.

„No podívej, miláčku, tys mě rozplakala,“ řekla Izabela. „Jak jsi to jen dokázala? Ty maličký, dokonalý drobečku.“

Zvedla holčičku z vody jako posvátnou oběť, položila ji na měkký bílý ručník a začala ji utírat jako inkoustovou kaňku, kterou by mohla rozmazat nebo smazat úplně, když nebude dost opatrná. Děťátko trpělivě leželo, když ho zasypávala a dávala mu plínku. Izabela neváhala a v prádelníku v dětském pokoji hledala mezi nenošenými věcmi. Vzala žluté šatičky s kachničkami na živůtku a opatrně do nich dítě oblékla.

Broukala ukolébavku a tu a tam přeskakovala takty; rozevřela holčičce maličkou dlaň a prohlížela si čáry v ní – od okamžiku narození tam měla zmapovanou cestu, která ji zavedla k těmto břehům. „Ach, ty můj krásný drobečku.“ Ale vyčerpané miminko už spalo, mělce dýchalo a občas se zachvělo. Izabela ji držela jednou rukou a druhou vyklepávala peřinku uháčkovanou z jemné jehněčí vlny, kterou se chystala dát do postýlky. Ale nemohla se přimět, aby malou položila, ještě ne. Daleko za hranicí vědomí ji zaplavily látky, které ještě donedávna připravovaly její tělo na mateřství, ovládaly její pocity a řídily svaly. Potlačené pudy se znovu hlásily k životu. Vzala dítě do kuchyně, položila si ho na klín a začala listovat knihou s dětskými jmény.

≈

Strážce majáku zodpovídá za všechno. Každý předmět na majáku se zapíše, uloží, udržuje a prověřuje. Žádná položka neunikne úřednímu dohledu. Oblastní ředitel majáků zodpovídá za všechno od trubice hořáku až po rohožku u dveří. Všechno je zaznamenané v inventáři vázaném v kůži, dokonce i ovce a kozy. Nic cenného se nevyhodí bez formálního svolení z Fremantle či Melbourne. Bůh chraň strážce, jemuž schází balení punčošek či pár litrů paliva a nemá pro to vysvětlení. Nezáleží na tom, že žijí tak daleko; stejně jako můry ve skleněné báni nemají šanci uniknout, jsou prověřováni a sledováni. Maják se nedá svěřit jen tak někomu.

Deník vypráví příběh strážcova života ve stále stejném rytmu. Přesná minuta, kdy zapálil světlo, a přesná minuta, kdy ho zase ráno uhasil. Počasí a lodě, jež propluly kolem. Ty, jež se hlásily, i ty, jež se rvaly s rozbouřeným mořem a měly moc práce a nemohly ztrácet čas morseovkou nebo – čas od času – ještě mezinárodním signálním kódem, aby daly vědět, odkud a kam plují. Sem tam se strážce může trochu pobavit tím, že začne nový měsíc spirálou nebo vlnovkou. A třeba mazaně napíše, že mu inspektor majáků schválil dovolenou, protože co je psáno, to je dáno, a nikdo to nezamítne. Ale to se týká jenom dovolených. Deník je svatá pravda. Janus není Lloydova stanice, lodě nejsou závislé na jeho předpovědích počasí, takže se do Tomových záznamů nejspíš už nikdy nikdo nepodívá. Ale on cítí zvláštní klid, když je píše. Vítr se stále měří podle systému z doby plachetnic: „klid (02, stačí k ovládání lodi) až hurikán (12 – to nevydrží žádná loď, ani taková s vlastním pohonem)“. Vychutnává si ten jazyk. Když si vzpomene na ten chaos, na roky překroucených pravd nebo na to, že nebylo možné se dozvědět, natož popsat, co se to sakra děje, když zemí okolo otřásaly výbuchy, užívá si přepych, že může vyslovit jednoduchou pravdu.

Seděl u stolu pod kopulí vedle plnicího pera, jež věrně čekalo, až spolu podají dnešní zprávu. Ten muž zemřel. Lidé by to měli vědět a zahájit vyšetřování. Doplnil do pera inkoust, i když bylo takřka plné. Zkontroloval pár detailů na předchozích stranách a poté přešel k úplně prvnímu záznamu, který zapsal v onu šedivou středu před šesti lety, když na Janus přijel. Dny následovaly od té doby jako příliv a odliv, někdy byl utahaný jako kotě po nějaké neodkladné opravě, po noci probdělé na majáku kvůli bouři, mnohdy se sám sebe ptal, co tu k čertu vlastně dělá, ale ještě nikdy, ani v těch zoufalých dnech Izabeliných potratů, se mu nezdálo tak těžké nanést inkoust na papír. Prosila ho, aby den počkal.

V myšlenkách se vrátil o dva týdny zpět k onomu odpoledni, kdy se vracel z ryb a přivítal ho Izabelin křik. „Tome! Tome, rychle!“ Vběhl do domu a našel ji ležet v kuchyni na podlaze.

„Tome! Něco je špatně!“ Mezi slovy skučela. „Už to přišlo! Dítě chce na svět!“

„Víš to určitě?“

„Samozřejmě že to vím,“ vyštěkla. „Nevím, co se děje! Jen… Ježíši, Tome, to bolí!“

„Počkej, pomůžu ti.“ Klekl si vedle ní.

„Ne! Nehýbej se mnou.“ Hekala, bojovala s bolestí o každý nádech a skučela. „Strašně moc to bolí. Ach, Bože, zastav to!“ křičela, když krev prosákla oblečením na podlahu.

Tentokrát to bylo jiné, Izabela byla skoro v sedmém měsíci, takže Tomovi předchozí zkušenosti moc nepomohly. „Iz, řekni mi, co mám dělat. Co chceš, abych udělal?“

Šmátrala v šatech a chtěla si sundat kalhotky.

Tom ji nadzvedl, sundal jí prádlo a ona začala naříkat hlasitěji, kroutila se a její výkřiky se rozléhaly po ostrově.

Protože byl porod předčasný, proběhl rychle a Tom bezmocně sledoval dítě, zcela jasně dítě, jeho dítě, které vyšlo z Izabelina těla. Bylo malé a celé od krve, směšná napodobenina dítěte, na něž tak dlouho čekali, tonoucí ve směsi krve, látky a špíny ženy, která rozhodně jeho příchod neočekávala.

Měřilo tak třicet centimetrů a nevážilo víc než pytlík mouky. Nepohnulo se a nevydalo ani hlásku. Držel ho v rukou, na půl cesty mezi údivem a zděšením, neměl tušení, co má dělat nebo cítit.

„Dej mi ji!“ vykřikla Izabela. „Dej mi moje dítě! Chci si ji pochovat!“

„Chlapeček,“ nic jiného Toma nenapadlo, když jí teplé tělíčko podával. „Byl to chlapeček.“

Vítr dál nevlídně skučel. Pozdně odpolední slunce svítilo oknem dovnitř a pokrylo matku i její téměř dítě potahem ryzího zlata. Staré hodiny na zdi v kuchyni stále tikaly s ubíjející přesností. Život přišel a odešel a příroda se kvůli tomu nezastavila ani na vteřinu. Mechanismus času a prostoru jde dál a semele lidi tak jako mlýn obilí.

Izabele se podařilo posadit ke zdi a štkala nad obrazem maličkého čehosi, co si troufale představovala větší, silnější, prostě jako normální dítě. „Mé dítě, mé dítě, mé dítě,“ šeptala jako magické zaklínadlo, jež by ho mohlo vzkřísit. Maličký měl vážnou tvář jako mnich v hluboké modlitbě, oči zavřené, ústa zapečetěná. Už byl zpět v tom světě, který podle všeho nechtěl opustit.

Ručičky hodinek si pořád klapaly svou cestou kolem dokola. Uplynulo půl hodiny a Izabela neřekla ani slovo.

„Donesu ti deku.“

„Ne!“ Popadla ho za ruku. „Neopouštěj nás!“

Tom seděl vedle ní a držel ji kolem ramen, když mu vzlykala na hrudi. Louže krve na podlaze začaly na okrajích zasychat. Smrt, krev, utěšování raněného, to vše znal. Ale ne takhle, se ženou a dítětem, bez výbuchů a bahna. Jinak bylo všechno přesně tak, jak má být, čínský porcelán stál pěkně na odkapávači, utěrka visela na dveřích od trouby. Koláč, který Izabela ráno upekla, ještě ležel vzhůru nohama na mřížce, aby vychladl, forma je ještě pokrytá vlhkým hadrem.

Po chvíli Tom řekl: „Co s… s ním uděláme?“

Izabela se podívala na studené stvoření ve své náruči. „Zatop v kotli.“

Tom se na ni díval.

„Zatop, prosím.“

Tom jí nerozuměl, ale nechtěl ji rozčílit, a tak vstal a šel zatopit. Když se vrátil, řekla: „Až se voda ohřeje, nalej ji do lavoru na prádlo.“

„Jestli se chceš vykoupat, odnesu tě tam, Iz.“

„To není pro mě. Musím ho umýt. V prádelníku jsou hezké přikrývky, ty, co jsem vyšívala. Přineseš mi jednu?“

„Iz, miláčku, na tohle všechno bude čas. Teď jde o tebe. Půjdu a vyšlu signál. Ať pošlou loď.“

„Ne!“ Její hlas zněl neúprosně. „Ne! Nechci… Nikoho jiného tu nechci. Nechci, aby o tom někdo jiný věděl. Ještě ne.“

„Ale lásko, ztratila jsi hodně krve. Jsi bílá jako stěna. Měli bychom sehnat doktora, aby tě odvezl.“

„Ten lavor, Tome. Prosím.“

Když se voda ohřála, Tom naplnil lavor a postavil ho na podlahu vedle Izabely. Podal jí žínku. Namočila ji a jemně, s prstem obaleným látkou, začala dítěti otírat tvářičku a odstraňovat řídkou krev, která mu pokryla průsvitnou kůži. Zůstalo v modlitbách, uzavřené v jakémsi soukromém hovoru s Bohem. Ponořila a vymáchala žínku. Pak začala znovu, pozorně ho sledovala a nejspíš doufala, že by mohlo zamrkat nebo pohnout maličkými prsty.

„Iz,“ řekl potichu Tom a pohladil ji po vlasech. „Teď mě musíš poslouchat. Udělám ti čaj se spoustou cukru a potřebuju, abys ho kvůli mně vypila, ano? Přinesu deku a přikryju tě. A trochu tu uklidím. Nemusíš nikam chodit, ale musíš mi dovolit, abych se o tebe postaral. Bez odmlouvání. Dám ti nějaké morfinové prášky na bolest a nějaké železo, a ty si je kvůli mně vezmeš.“ Hlas měl mírný a klidný, jako by říkal samozřejmosti.

Izabela jako v transu dál omývala tělíčko, pořád spojené pupeční šňůrou s placentou na podlaze. Sotva zvedla oči, když jí Tom přehodil přes ramena deku. Vrátil se s kýblem a hadrem a na kolenou začal uklízet krev a nepořádek.

Izabela ponořila tělíčko do lavoru, aby ho umyla, a dávala si pozor, aby neponořila hlavičku. Osušila ho jedním ručníkem a i s placentou ho zavinula do dalšího jako nemluvně.

„Tome, dáš na stůl přikrývku?“

Odsunul formu na koláč a rozprostřel na stole vyšívanou pokrývku přeloženou na půl. Izabela mu podala uzlíček. „Polož ho tam,“ řekla a on to udělal.

„Teď se musíme postarat o tebe,“ řekl. „Ještě zbyla teplá voda. Pojď se umýt. No tak, opři se o mě. Teď pomalu. Pomalu, pomalu.“ Zůstávala po ní stopa z hustých šarlatových kapek, když ji vedl do koupelny, kde tentokrát on jí omýval tvář žínkou, kterou namáčel v lavoru.

Po hodině ležela v posteli v čisté noční košili a s vlasy spletenými do copu. Tom ji hladil po tváři a ona konečně podlehla únavě a morfinovým tabletám. Uklidil v kuchyni a dal odmočit zašpiněné prádlo. Seděl u stolu, a když se setmělo, rozsvítil lampu. Pomodlil se nad mrtvým tělíčkem. Prázdnota, maličké tělo, věčnost a hodiny, které vinil z toho, že čas dál plyne; všechno to dávalo smysl ještě méně než tehdy v Egyptě či Francii. Viděl tolik smrti. Ale na mlčení této smrti bylo něco zvláštního, jako by to bez palby a křiku pozoroval poprvé přímo. Muže, jež doprovodil na samou hranici života, oplakala doma matka, ale na bitevním poli byli milovaní daleko a nepředstavitelní. Vidět dítě odtržené od matky v okamžiku narození, odtržené od jediné ženy na světě, na které Tomovi záleželo, představovalo mnohem horší bolest. Znovu se zadíval na stín vrhaný dítětem, vedle něj ležel koláč přikrytý plátnem jako jeho zahalené dvojče.

„Ještě ne, Tome. Řeknu jim, až budu připravená,“ trvala na svém následující den Izabela, stále ležící v posteli.

„Ale vaši o tom budou chtít vědět. Čekají tě doma s příští lodí. Očekávají své první vnouče.“

Izabela se na něj bezradně podívala. „Přesně tak! Očekávají své první vnouče a já o něj přišla.“

„Budou si o tebe dělat starosti, Iz.“

„Tak proč je znepokojovat? Prosím, Tome. Tohle je naše věc. Moje věc. Nemusíme to vytrubovat do světa. Ať si o tom ještě chvilku nechají zdát. Pošlu jim dopis, až v červnu připluje loď.“

„Ale to je až za několik týdnů!“

„Tome, já prostě nemůžu.“ Na noční košili jí kápla slza. „Aspoň budou mít pár šťastných týdnů navíc…“

Podřídil se její vůli a do deníku nic nenapsal.

Jenže to bylo něco jiného, jednalo se o osobní záležitost. Přistání člunu takovou volnost nedávalo. Začal parníkem, který viděl ráno, byla to Královna Manchesteru směřující do Kapského Města. Poté zapsal klidné moře a teplotu a odložil tužku. Zítra. Napíše o té lodi zítra, až pošle signál. Chvíli se rozmýšlel, jestli vynechat místo, aby se mohl vrátit a dopsat to tam, nebo jestli bude lepší říct, že se loď objevila později než ve skutečnosti. Vynechal místo. Ráno pošle signál a řekne, že nemohl dát vědět dřív, protože je zaměstnala péče o to dítě. Deník řekne pravdu, jen o něco později. Jen o jeden den. Zahlédl svůj odraz na zasklené vyhlášce zákona o majácích z roku 1911, jež visela na zdi, a chvíli nepoznal tu tvář, kterou tam viděl.

≈

„Já tomuhle vážně moc nerozumím,“ řekl Tom Izabele to odpoledne, kdy se dítě objevilo.

„A nikdy ani nebudeš, pokud tu budeš takhle postávat. Potřebuju jen, abys ji podržel, než zkontroluju, jestli je lahev dost teplá. No tak. Vždyť nekouše,“ usmála se. „Teď rozhodně ne.“

Holčička byla dlouhá sotva jako Tomovo předloktí, ale vzal ji, jako kdyby chytal chobotnici.

„Jen tu chvilku počkej,“ řekla Izabela a upravila mu ruce. „Fajn. Takhle je nech. A teď…“ Udělala poslední drobné úpravy. „Teď je na další dvě minuty celá tvoje.“ Odešla z kuchyně.

Tom byl vůbec poprvé sám s nějakým dítětem. Stál jako v pozoru ze strachu, že nesplní úkol. Dítě se začalo vrtět, ohánělo se rukama a nohama, což ho uvádělo do rozpaků.

„Uklidni se. Buď na mě hodná,“ prosil, když se ji snažil lépe chytit.

„Pamatuj, že jí musíš podpírat hlavu,“ volala Izabela. Hned podstrčil dítěti ruku pod hlavu a všiml si, jak je v jeho dlani maličká. Zase se vrtěla, tak ji jemně pohoupal. „No tak, nezlob. Buď na strýčka Toma hodná.“

Když na něj zamrkala a podívala se mu do očí, Tom najednou pocítil skoro až fyzickou bolest. Dávala mu nahlédnout do světa, který by jinak jistě nepoznal.

Izabela se vrátila s lahví. „Na.“ Dala ji Tomovi do ruky, tu vedla k ústům holčičky a ukazovala mu, jak jí jemně ťukat do rtů, než se přisaje. Toma zaujalo, jak to šlo samo. Už skutečnost, že po něm dítě nic nežádá, v něm vyvolala úctu k něčemu daleko za hranicemi jeho chápání.

Tom se vrátil na maják a Izabela v kuchyni připravovala večeři, zatímco dítě spalo. Jen co zaslechla nářek, spěchala do dětského pokoje a zvedla je z postýlky. Dítě se s ní pralo, znovu se tisklo k jejím prsům a začalo přes slabou bavlněnou blůzu sát.

„Ach, zlatíčko, ty máš pořád hlad? Podle knihy starého doktora Griffithse ti nemám dávat moc. Ale možná jen trochu…“ Ohřála ještě trochu mléka a nabídla dítěti lahev. Ale to tentokrát od dudlíku odvrátilo hlavu, plakalo a dobývalo se k lákavému teplému prsu, jenž se přes šaty dotýkal jeho tváře.

„No tak, tady máš lahev, zlatíčko,“ vábila ho Izabela, ale dítě se čím dál víc rozčilovalo, kopalo a mlátilo kolem sebe a otáčelo se k Izabelině hrudi.

Izabela si pamatovala nedávná muka, když se jí spustilo mléko, prsa jí ztěžkla a bolela a bez dítěte, jež by jí poskytlo úlevu, se změnila v mimořádně krutý mechanismus přírody. A teď tohle dítě prahne po jejím mléce, nebo snad jen po útěše, když zahnalo nejhorší hlad. Dlouhou chvíli počkala, v myšlenkách se potácela mezi pláčem, touhou a ztrátou. „Ach miláčku,“ zašeptala a pomalu si rozepnula blůzu. O několik vteřin později dítě spokojeně sálo, i když nedostalo víc než pár kapek.

Takhle tam obě stály dlouho, až do kuchyně vešel Tom. „Jak se…“ Zarazil se a zmlkl v půlce věty.

Izabela se na něj podívala, ve tváři se jí mísila nevinnost s provinilostí. „Jen takhle jsem ji dokázala utišit.“

„Ale… No dobře.“ Tom byl tak zaskočený, že nedokázal ani zformulovat otázku.

„Byla celá bez sebe. Lahev nechtěla…“

„Ale… ale předtím si ji vzala, vždyť jsem to viděl…“

„Jo, protože umírala hlady. Nejspíš doslova.“

Tom pořád zíral, byl úplně mimo. „Tome, je to ta nejpřirozenější věc na světě. To nejlepší, co pro ni můžu udělat. Nekoukej se tak vyděšeně.“ Natáhla k němu ruku. „Pojď sem, zlato. Usměj se na mě.“

Vzal ji za ruku, ale byl z toho stále zmatený. A hluboko v jeho nitru rostl neklid.

Toho odpoledne zářilo Izabele v očích světlo, které Tom už roky neviděl. „Pojď se podívat!“ zavolala. „No není úžasná? Pasuje tam báječně!“ Ukázala na proutěnou postýlku, v níž dítě poklidně spalo, jeho maličká hruď se zvedala a klesala jako drobounká ozvěna vln okolo ostrova.

„Padne jí jako ulitá, nebo ne?“ řekl Tom.

„Řekla bych, že jí ještě nejsou tři měsíce.“

„Jak to víš?“

„Našla jsem si to.“ Tom povytáhl obočí. „U doktora Griffithse. Nasbírala jsem pár mrkví a tuřínů a udělala jsem dušené jehněčí se zeleninou. Chci si dneska udělat zvláštní večeři.“

Tom se zmateně mračil.

„Musíme přivítat Lucy a pomodlit se za jejího nebohého otce.“

„Jestli to byl její otec,“ řekl Tom. „Lucy?“

„No, potřebuje jméno. Lucy znamená ‚světlo‘, což je skvělé, ne?“

„lz.“ Usmál se, potom ji něžně a rozvážně pohladil po vlasech. „Buď opatrná, zlato. Nechci, abys pak byla nešťastná…“

Když Tom večer rozsvěcoval, stále nemohl setřást neklid, o němž nedokázal říct, jestli pramení z opětně probuzeného smutku z minulosti, nebo ze zlé předtuchy. Když scházel po úzkých točitých schodech, pocítil při každém došlápnutí tíhu na hrudi a zdálo se mu, že sklouzává zpátky do temnoty, i když měl za to, že jí unikl.

Toho večera usedli k jídlu za doprovodu dětského fňukání. Občasné zavrnění vykouzlilo Izabele úsměv na rtech. „Říkám si, co z ní bude,“ uvažovala nahlas. „Je to smutné pomyšlení, že by mohla skončit v sirotčinci. Jako chlapeček Sáry Porterové.“

Později se milovali, poprvé od potratu. Izabela přišla Tomovi jiná, sebejistá a uvolněná. Potom ho políbila a řekla: „Co kdybychom vysázeli na jaře růžovou zahradu. Takovou, která tu bude ještě léta po naší smrti.“

≈

„Dnes ráno pošlu signál,“ řekl Tom hned po rozednění, když uhasil světlo. Do ložnice se vkradla perleťová zář dne a laskala holčičce tvář. V noci se vzbudila a Izabela si ji vzala do postele. Pokývla hlavou směrem k ní, přitiskla si prst ke rtům, vstala z postele a odvedla Toma do kuchyně.

„Sedni si, lásko, udělám čaj,“ zašeptala a vzala hrnky, hrnec a konvici tak tiše, jak jen dokázala. „Tome, přemýšlela jsem,“ řekla, když postavila konvici na plotnu.

„O čem, Iz?“

„O Lucy. Nemůže to být náhoda, že se objevila tak brzo po…“ Nemusela tu větu dokončit. „Prostě ji nemůžeme poslat do sirotčince.“ Otočila se k Tomovi a chytila ho za ruce. „Drahoušku, myslím, že by měla zůstat s námi.“

„Mluv vážně, zlato! Je to krásné dítě, ale nepatří nám. Nemůžeme si ji nechat.“

„Proč ne? Zamysli se nad tím. Kdo vlastně ví, že tu je?“

„Tak pro začátek to budou vědět Ralph a Zrzek, až za pár týdnů přijedou.“

„Ano, ale v noci mi došlo, že nebudou vědět, že není naše. Všichni si pořád myslí, že jsem těhotná. Jen budou překvapení, že se narodila brzy.“

Tom se na ni díval s otevřenými ústy. „Ale… Iz, jsi při smyslech? Uvědomuješ si, co navrhuješ?“

„Navrhuju laskavost. To je vše. Lásku k dítěti. Stiskla mu ruce silněji. „Drahoušku, já navrhuju, abychom přijali tenhle dar, kterého se nám dostalo. Jak dlouho jsme chtěli dítě, modlili se za něj?“

Tom se otočil k oknu, chytil se za hlavu, začal se smát a nakonec zvedl ruce. „Proboha, Izabelo! Až ohlásím toho mrtvého muže, jistě se najde někdo, kdo zná jeho totožnost. A zjistí, že tam bylo to dítě. Možná ne hned, ale dlouhodobě…“

„Potom bys to neměl hlásit.“

„Nenahlásit to?“ Nasadil najednou přísný tón.

Pohladila ho po vlasech. „Neříkej jim to, miláčku. Neudělali jsme nic špatného, kromě toho, že jsme poskytli přístřeší bezmocnému dítěti. Můžeme tomu chudákovi vystrojit slušný pohřeb. A ten člun prostě pošli zase na moře.“

„Iz, Iz! Víš, že bych pro tebe udělal všechno, ale ať už byl ten muž kdokoli a udělal cokoli, zaslouží si, aby se s ním zacházelo slušně a taky podle zákona. Co když matka toho dítěte nezemřela a někde se trápí žena, která na ně oba čeká?“

„Která žena by pustila své dítě z dohledu? Tome, přiznej si to, ona se určitě utopila.“ Znovu ho chytila za ruku. „Vím, co pro tebe znamenají předpisy, a vím, že tímhle je formálně vzato porušíš. Ale k čemu ty předpisy jsou? Mají zachraňovat životy! Miláčku, já říkám jen tolik, že bychom měli zachránit tenhle život. Je tu, potřebuje nás a my jí můžeme pomoct. Prosím.“

„Iz, já ne můžu. Já na tohle nejsem. Copak to nechápeš?“

Zasmušila se. „Jak můžeš být tak krutý? Jde ti jen o tvoje předpisy, lodě a ten pitomej maják.“ Tahle obvinění Tom už slyšel dřív, když si šílená žalem po potratech musela vylít zlost na jediném člověku na ostrově, na muži, jenž dál konal své povinnosti, utěšoval ji, jak nejlépe uměl, ale svůj žal si nechával pro sebe. Znovu měl pocit, že se ocitla blízko nebezpečné meze a že tentokrát k ní možná má blíž než kdy předtím.

Kapitola 11

≈

Z kamene vystlaného chaluhami Toma pozoroval zvědavý racek. Nespustil z něj oči, když balil do plátna tělo páchnoucí smrtí. Těžko říct, čím byl ten muž zaživa. Tvář neměl ani moc mladou, ani moc starou. Drobný blonďák s malou jizvou na levé tváři. Tom přemýšlel, kdo ho asi postrádá; kdo by mohl mít důvod ho milovat nebo nenávidět.

Staré hroby ztroskotaných leží v kotlině u pláže. Když se dal do kopání nové jámy, svaly pracovaly samy, protože vykonávaly známý obřad, o němž nepředpokládal, že by ho ještě někdy opakoval.

Když se poprvé nahlásil ke každodennímu pohřbívání padlých, pozvracel se při pohledu na seřazená těla čekající, až je zakope. Potom se z toho stala prostě práce. Doufal, že dostane hubeného chlapa nebo někoho, komu výbuch utrhl nohy, protože se s nimi mnohem snáze manipulovalo. Pohřbi je. Hrob označ. Zasalutuj a odejdi. Tak to chodilo. Doufat, že dostanete někoho, z koho zbylo co nejméně; Toma zamrazilo při pomyšlení, že na tom tehdy nebylo nic divného.

Lopata při každém dotyku s písčitou zemí vzdychla. Když udusal hlínu do úhledné mohyly, na chvilku se zastavil, aby se za toho chudáka pomodlil, ať už to byl kdokoli, ale místo toho šeptal: „Odpusť mi, Bože, tohle a všechny moje hříchy. A odpusť Izabele. Víš, kolik dobroty se v ní skrývá. A taky víš, jak moc trpěla. Odpusť nám oběma. Slituj se nad námi.“ Pokřižoval se a vrátil se ke člunu, aby ho odstrčil na moře. Pohnul s ním a do očí ho bodl paprsek světla, které se od něčeho odrazilo. Zadíval se do lodi. Pod žebrem na přídi se zaklínilo cosi lesklého, nemohl to vytáhnout. Po chvíli vyprostil studený a tvrdý předmět, který oživl a začal dělat rámus – puncované stříbrné chrastítko s vyrytými andílky.

Pořád dokola ho otáčel, jako by čekal, že k němu promluví a dá mu nějaké znamení. Strčil si ho do kapsy. Připlutí té podivné dvojice na ostrov mohlo mít nekonečně mnoho vysvětlení, ale jen díky opakování Izabeliny verze, že dítě je sirotek, dokázal v noci spát. Dál ji nerozváděl a nesměl najít důkazy, které by ji vyvracely. Zadíval se na hranici, kde se moře prolínalo s oblohou jako při polibku. Lepší nic nevědět.

Než se vrátil na pláž, ujistil se, že člun odnášejí jižní proudy. Byl vděčný slanému zápachu zelenočerných řas, jež se rozkládaly na kamenech, že mu z nozder vypudil odér smrti. Zpod skalní římsy si troufl vylézt drobný fialový písečný krab a rychle se přikradl k nafouklému, i po smrti ostnatému čtverzubci, a uštipoval kousky z jeho břicha. Tom se zatřásl a vydal se strmou pěšinou nahoru.

≈

„Většinou tady není před větrem kam uniknout. Což je v pořádku, pokud jsi racek nebo albatros. Vidíš, jak sedí na vzdušných proudech, jako by odpočívali?“ Tom si sedl na verandu a ukazoval na velkého stříbrného ptáka, jenž letěl z nějakého jiného ostrova a navzdory prudkému větru vypadal, jako by na klidném nebi visel na niti.

Holčička si nevšímala Tomova prstu a místo toho se mu dívala do očí, uchvácená pohybem jeho úst a zvučností jeho hlasu. Výskala, vydávala vysoký zvuk podobný škytání. Tom se snažil nevšímat si toho, jak se mu rozbušilo srdce, a mluvil dál. „Ale tamhle v zálivu je maličká zátoka, kde nejspíš najdeš klid a mír, protože je obrácená k severu, a tam vítr fouká málokdy. Na té straně je příjemný, klidný a teplý Indický oceán. Jižní oceán je naopak divoký a nebezpečný jako nic jiného na světě. Od něj se radši drž dál.“

Holčička v odpověď praštila do peřinky a Tom jí dovolil, aby ho chytila za ukazováček. Za týden si zvykl na její vrnění, na to, jak tiše spí v kolébce a naplňuje dům jako vůně pečení nebo květin. Dělalo mu starosti, že sám napjatě poslouchá, až se ráno probudí, nebo že ji jde bezmyšlenkovitě zvednout, když začne plakat.

„Zamiloval ses do ní, co?“ pronesla Izabela pozorující je ze dveří. Tom se zamračil. „Není možné ji nemilovat,“ usmála se.

„Všechny ty grimasy, co dělá…“

„Budeš skvělý táta.“

Posunul si židli. „Iz, přesto je špatné to nenahlásit.“

„Jen se na ni podívej. Vypadá, jako bychom udělali něco špatného?“

„Ale prostě to tak je. My nemusíme udělat nic špatného. Mohli bychom ji teď nahlásit a zažádat o adopci. Iz, ještě není pozdě. Pořád to můžeme napravit.“

„Adoptovat ji?“ ztuhla Izabela. „Nikdy by neposlali dítě na maják uprostřed nicoty, bez doktora, bez školy. A bez kostela, to jim dělá asi největší starosti. A i kdyby ji dali k adopci, budou ji chtít dát nějakému páru z města. A navíc ta procedura trvá věky. Chtěli by s námi mluvit. Ty nikdy nebudeš moct odjet a sejít se s nimi, navíc nemáme vycházku na pevninu ještě rok a půl.“ Položila mu ruku na rameno. „Já vím, že to zvládneme. Vím, že budeš skvělý táta. Ale oni to nevědí.“

Podívala se na holčičku a pohladila ji prstem po tváři. „Láska je víc než předpisy, Tome. Kdybys ten člun nahlásil, byla by už v nějakém hrozném sirotčinci.“ Nechala mu ruku na rameni. „Naše modlitby byly vyslyšeny. Její modlitby byly vyslyšeny. Kdo by byl tak nevděčný, že by ji poslal pryč?“

Stalo se to prostě tak, jako když člověk naroubuje řízek na růžový keř; kořen Izabelina mateřství, každý její pud a instinkt, neukojený a otevřený díky nedávnému narození mrtvého dítěte, srostl bez problému s novým výhonkem – s dítětem, jež potřebovalo matku. Zármutek a vzdálenost zacelily ránu a zpevňovaly svazek s rychlostí, již dokázala zařídit jen příroda.

Když Tom toho večera přišel z majáku, Izabela seděla u prvního podzimního ohně a kojila dítě v houpacím křesle, jež vyrobil před čtyřmi lety. Nevšimla si ho a on ji chvíli tiše pozoroval. Vypadala, že se stará o dítě úplně instinktivně a že instinkt vede každý její pohyb. Bránil se hlodavým pochybám. Nejspíš má Izabela pravdu. Co on je zač, aby oddělil tuhle ženu od dítěte?

V rukou měla Knihu společných modliteb, k níž se víc obracela po prvním potratu. Teď tiše četla Úvod šestinedělky, modlitby pro ženy po porodu. „Hle, děti a plody lůna: přijměte dědictví a dar, jenž přišel od Boha…“

Následující den ráno Izabela stála s dítětem v náručí na majáku vedle Toma, když vyťukával signál. Pečlivě přemýšlel, co napsat. Když začal, třásly se mu prsty; děsil se toho, jak bude posílat zprávu o narození mrtvého miminka, ale tohle bylo mnohem horší. „Dítě se narodilo předčasně stop oba nás to překvapilo stop Izabela se zotavuje dobře stop lékařská pomoc není třeba stop holčička stop Lucy…“ Otočil se na Izabelu. „Ještě něco?“

„Váha. Lidi se vždycky ptají na váhu.“ Vzpomněla si na dítě Sáry Porterové. „Napiš tři kila třicet.“

Toma překvapila lehkost, s níž tu lež vymyslela. Vrátil se k tlačítku a vyťukal čísla.

Když přišla odpověď, přeložil ji a zapsal do deníku. „Gratulace stop ohromná zpráva stop oficiálně zaznamenán vzestup počtu obyvatel na Janusu v souladu s předpisy stop Ralph a Zrzek pozdravuj stop prarodiče budeme hned informovat stop.“ Vzdychl s tíhou na hrudi a chvíli počkal, než šel přečíst odpověď Izabele.

≈

V následujících týdnech Izabela rozkvetla. Při práci okolo domu si zpívala. Nemohla se udržet a celé dny Toma zasypávala objetími a polibky. Její úsměv ho ohromoval svou bezprostřední radostí. A holčička? Byla klidná a důvěřivá. Nezpochybňovala náruč, jež ji držela, ruce, jež ji hladily, ani rty, které ji líbaly a broukaly jí při uspávání „máma je tu, Lucy, máma je tu“.

Nedalo se popřít, že se jí vede dobře. Její pleť jako by zářila jemnou aurou. Izabelina prsa reagovala na sání dítěte a týdny vytvářela znovu mléko při „relaktaci“, již doktor Griffiths detailně popisuje, a holčička bez váhání jedla, jako by ty dvě spolu uzavřely nějakou dohodu. Ale Tom raději ráno zůstával na majáku o něco déle, když uhasil světlo. Opakovaně se přistihl, jak obrací stránky deníku k sedmadvacátému dubnu a zírá na prázdné místo.

Věděl, že předpisy dokážou být ubíjející. Ale někdy právě ony stály mezi člověkem a krutostí, mezi člověkem a zrůdou. Pravidla, jež určovala, že raději vezmeš zajatce, než zabiješ člověka. Pravidla, jež určovala, že ze země nikoho odneseš na nosítkách nepřítele stejně jako našince. Ale vždy došel k prosté otázce: mohl by Izabelu o to dítě připravit? Když ta holčička nikoho na světě nemá? Mohlo by být vážně správné odvléct ji od milující ženy a nechat napospas osudu?

V noci se mu začal zdát sen, že se topí a zoufale rozhazuje rukama a nohama ve snaze najít někde oporu, ale nemá pevnou půdu pod nohama, nic, co by ho udrželo na hladině, kromě mořské panny, kterou popadne za ocas a ona ho táhne do větší a větší hloubky, až se probudí, lapající po dechu a zpocený, zatímco Izabela vedle něj spokojeně spí.

Kapitola 12

≈

„Zdravíčko, Ralphe. Rád tě vidím. Kde je Zrzek?“

„Tady vzadu!“ zavolal pomocník ze zádi, schovaný za bednami s ovocem. „Jak to jde, Tome? Vidíš nás rád?“

„Vás vždycky, kámo, vy jste ti s chlastem, nebo ne?“ smál se při zajišťování lana. Starý motor supěl a prskal, jak loď připlouvala a plnila vzduch naftovými výpary. Byla polovina června a zásobovací loď dorazila poprvé od chvíle, co se dítě před sedmi týdny objevilo.

„Kaloň připraven. Mám i naviják.“

„Páni, ty jsi nějaký nedočkavý, Tome!“ zvolal Ralph. „Teď nechceme nic uspěchat, ne? Tohle je velký den. Nemusíme spěchat. Vždyť se musíme podívat na ten nový přírůstek! Moje Hilda mě napakovala jako soumara věcmi pro malou, a to ani nemluvím o pyšných prarodičích.“

Když Ralph sešel z můstku, popadl Toma a pevně ho objal. „Gratuluju, synku. To je báječný. Zvlášť po tom… po tom všem předtím.“

Zrzek se přidal. „Jo, je to skvělý. Mamka taky přeje všechno nejlepší.“

Tom zabloudil pohledem k moři. „Díky. Vážně moc děkuju.“

Když se vyšplhali pěšinou nahoru, Izabelina postava se rýsovala na pozadí pověšených plen, natažených jako signální vlajky třepotající se v čerstvém větru. Prameny vlasů jí utíkaly z drdolu, do něhož si je zrovna sepnula.

Ralph k ní přišel a rozpřáhl ruce. „No, co k tomu dodat? Žena nerozkvete nikdy víc, než když má prcka. Růž ve tvářích a slunce ve vlasech, stejně jako moje Hilda při každém našem.“

Izabela z toho komplimentu zčervenala a dala starému pánovi rychlou pusu. Políbila i Zrzka, který sklonil hlavu a zamumlal: „Gratuluju, paní.“

„Pojďte všichni dovnitř. Voda se vaří a máme pro vás dort,“ řekla.

Když seděli u starého borového stolu, Izabela tu a tam zabloudila pohledem k dítěti spícímu v košíku.

„Mluvily o vás všechny ženské v Partageuse, že jste takhle sama porodila dítě. Farmářky samozřejmě nehnuly brvou, Mary Linfordová vykládala, jak bez pomoci odrodila tři svoje. Ale na ty ve městě to udělalo ohromný dojem. Doufám, že Tom nebyl úplně k ničemu.“

Ti dva se na sebe podívali. Tom chtěl něco říct, ale Izabela mu pevně stiskla ruku. „Byl úžasný. Nemohla bych si přát lepšího manžela.“ V očích se jí zaleskly slzy.

„Jak vidím, je to hezké mrně,“ řekl Zrzek. Z nadýchané přikrývky však koukala jen drobná hlavička s čepičkou.

„Má Tomův nos, ne?“ přidal se Ralph.

„No…“ Tom zaváhal. „Nejsem si jistý, jestli by holčička měla mít zrovna můj nos.“

„Chápu!“ zasmál se Ralph. „Takže, pane Sherbourne, kamaráde, potřebuju, abys mi podepsal papíry. Můžeme to vyřídit hned.“

Tomovi se ulevilo, že může odejít od stolu. „Fajn, pojďte do kanceláře, pane kapitáne Addicotte,“ řekl a nechal Zrzka, aby cukroval nad košíkem.

Mladík sáhl do postýlky a zatřásl chrastítkem nad malou, jež byla už vzhůru. Upřeně ho pozorovala a on s ním znovu zahrkal. „Máš štěstí, takové nóbl stříbrné chrastítko! To se k princezně hodí. Nikdy jsem neviděl nic tak skvělého! Andělé na rukojeti, a tak. Andělé pro andílka… A ta krásná naducaná peřinka…“

„Ale, ty zbyly od…“ Izabele selhal hlas. „Z dřívějška.“

Zrzek zrudl. „Promiňte, že jsem se toho dotkl. Já… radši bych měl jít vykládat. Díky za dort.“ Rychle odešel z kuchyně.

≈

Janusova skála

Červen 1926

Drahá mámo, drahý táto, Bůh nám seslal anděla, aby nám dělal společnost. Malá Lucy nám ukradla srdce! Je to krásná holčička, úplně dokonalá. Dobře spí a jí. Nikdy s ní nejsou problémy.

Kéž byste ji mohli vidět a pochovat si ji. Každým dnem se trochu mění a vím, že až ji uvidíte, už nebude vypadat jako miminko. Než se dostaneme na pevninu, bude z ní batole. Ale zatím vám posílám takový skoroobrázek. Otiskla jsem její chodidlo do karmínu! (Na majáku člověk musí být vynalézavý…) Svoje veledílo přikládám k nahlédnutí.

Tom je báječný táta. Janus vypadá teď úplně jinak, když je tu Lucy. Zatím je celkem snadné se o ni postarat – strčím ji do košíku a vezmu ji s sebou, když jdu posbírat vejce nebo dojit. Možná to bude o něco těžší, až začne lézt. Ale zatím nechci předbíhat událostem.

Chtěla bych vám toho o ní tolik říct – jak tmavé má vlasy, jak krásně voní po koupání. Má taky dost tmavé oči. Ale nemůžu ji dost dobře popsat, na to je moc krásná. Mám ji teprve pár týdnů a už si bez ní nedokážu svůj život představit.

Tak, babi a dědo (!), radši bych měla skončit, aby mohla loď vzít dopis s sebou, jinak na něj budete čekat další tři měsíce!

S upřímnou láskou,

Izabela

P. S. Zrovna jsem si přečetla váš dopis, co loď ráno přivezla. Děkuji za krásnou zavinovačku. A ta panenka je prostě úžasná. Knihy jsou také skvělé. Pořád jí opakuju dětské říkanky, takže bude ráda za tyhle nové.

P. P. S. Tom děkuje za svetr. Zima se tu začíná ozývat.

≈

Z měsíce zbyl sotva srpek připíchnutý ke ztemnělé obloze. Tom s Izabelou seděli na verandě a vysoko nad nimi se otáčelo světlo majáku. Lucy usnula Tomovi v náručí.

„Je těžké dýchat v jiném rytmu než ona, co?“ řekl, aniž od ní odtrhl oči.

„Jak to myslíš?“

„Je to jako kouzlo, nebo ne? Vždycky, když takhle usne, začnu nakonec dýchat ve stejném rytmu jako ona. Tak trochu jako když začnu dělat věci podle otáček světla.“ Skoro pro sebe dodal: „Děsí mě to.“

Izabela se usmála. „To je jen láska, Tome. Lásky se nemusíš bát.“

Tom cítil, jak se třese. Uvědomil si, že stejně, jako si už nedokázal představit život bez setkání s Izabelou, začala si nacházet cestu do jeho srdce i Lucy. A přál si, aby tam patřila.

≈

Každý, kdo pracoval na pobřežním majáku, může vyprávět o kletbě samoty. Majáky září okolo Austrálie jako jiskry létající z pece, míhají se, některé za celou dobu spatří jen hrstka živých duší. Ale jejich samota chrání před izolací celý kontinent, neboť udržují lodní trasy v bezpečí, zatímco lodě plují tisíce mil pro stroje, knihy a látky výměnou za vlnu a pšenici, uhlí a zlato – plody důvtipu směněné za plody země.

Samota spřádá svůj tajemný kokon tím, že soustředí lidskou mysl na jedno místo, jeden čas, jeden rytmus – na otáčení majáku. Ostrov nezná jiné hlasy ani jiné stopy. Na pobřežních majácích člověk může žít, jak si řekne, že žít bude, a nikdo mu nebude oponovat, rackové, sklo ani vítr.

Tak se Izabela víc a víc noří do svého světa Boží laskavosti, kde modlitby bývají vyslyšeny a děti přicházejí z vůle Boží a díky mořským proudům. „Tome, přemýšlím, jak jsme mohli mít takové štěstí.“ S údivem sleduje, jak její požehnaná dcera roste a vzkvétá. Těší se z objevů, jež každý nový den přináší té maličké bytosti, když se překulí, začne lézt, vydává první nejasné zvuky. Bouře pomalu následují zimu na jiný konec světa a přichází léto, jež přináší zářivější modré nebe a ostřejší sluneční paprsky.

„A jsi nahoře,“ směje se Izabela a nese dítě na boku, když všichni tři jdou na rozzářenou pláž na piknik. Tom sbírá různé rostliny jako mořskou trávu či kosmatec a Lucy k nim čichá, okusuje je a při nových dojmech dělá obličeje. Sbírá malé kytičky pimeley nebo jí ukazuje třpytivé šupiny kranase či makrely, kterou chytil u skal na té straně ostrova, kde mořské dno padá do náhlé temnoty. Za klidných nocí se vzduchem nese uklidňující melodie Izabelina hlasu, jež čte v dětském pokoji Lucy pohádky o Snugglepotovi a Cuddlepieovi, zatímco Tom něco spravuje v kůlně.

Nehledě na to, jestli je to dobře, či špatně, je Lucy tady, a Izabela by nemohla být lepší matkou. Každý večer v modlitbě děkuje Bohu za svou rodinu, za zdraví, za požehnaný život a modlí se, aby si zasloužila dary, jichž se jí dostalo.

Dny přicházely a odcházely jako vlny na pláži a sotva za sebou nechávaly stopu času, jenž v tomto malém světě práce, spánku, krmení a hlídání plynul. Izabela uronila slzu, když dávala pryč nějaké věci, z nichž Lucy už vyrostla. „Jako by to bylo včera, když byla maličká, a podívej se na ni teď,“ řekla Tomovi, když opatrně balila do hedvábného papíru panenku, chrastítko, nejmenší šatičky, pár maličkých botiček. Stejně jako kterákoli jiná matka kdekoli na světě.

≈

Když se nedostavilo krvácení, byla Izabela nadšena. Vzdala se už veškeré naděje na další dítě, ale to se teď mělo změnit. Ještě chvíli počká a bude se modlit, než něco řekne Tomovi. Ale přistihla se, jak sní za bílého dne o tom, že Lucy bude mít bratříčka nebo sestřičku. Byla šťastná. Potom se krvácení vrátilo, ještě silnější, horší a bolestivější, v intervalech, které nedávaly smysl. Někdy ji bolela hlava, v noci se potila. Potom několik měsíců nekrvácela vůbec. „Až dostaneme vycházku na pevninu, zajdu k doktoru Sumptonovi. Není třeba dělat kolem toho povyk,“ řekla Tomovi. Šla dál a nestěžovala si. „Jsem silná jako býk, zlato. Nemusíš si dělat starosti.“ Milovala svého muže a dítě, a to jí stačilo.

≈

Měsíce plynuly ve znamení svébytných rituálů majáku, jako bylo rozsvěcení, vztyčování vlajky, vylévání rtuťové lázně kvůli odfiltrování vyteklého oleje. Vyplňování všech běžných papírů a snaha vyhovět otravnému vedoucímu technikovi ohledně jeho přesvědčení, že závadu na světle může způsobit pouze nedbalost strážce, nikoli výrobní chyba. Deník přešel z roku 1926 na rok 1927 uprostřed stránky. Správa majáků neplýtvala papírem, protože knihy jsou drahé. Tom přemýšlel o nezájmu instituce o příchod nového roku, jako by ji něco tak obyčejného jako pouhý tok času nezajímalo. A byla to pravda, novoroční výhled z ochozu byl od toho silvestrovského k nerozeznání.

Někdy se ještě přistihl, jak se vrací k stránce s 27. dubnem 1926, až se tam deník nakonec otvíral sám.

Izabela tvrdě pracovala. Zeleninovému záhonu se dařilo, dům byl uklizený. Prala a záplatovala Tomovi šaty a vařila jídla, která měl rád. Lucy rostla. Maják se otáčel. Čas plynul.

Kapitola 13

≈

„Brzo už to bude rok,“ řekla Izabela. „Sedmadvacátého dubna má narozeniny, aspoň přibližně.“

Tom byl v dílně a oškrabával rez z dveřního pantu. Odložil rašpli. „Tak si říkám, kdy asi má narozeniny doopravdy.“

„Mně stačí den, kdy připlula.“ Izabela políbila holčičku, jež jí seděla obkročmo na boku a žužlala kůrku.

Lucy natáhla ruce k Tomovi.

„Promiň, maličká. Mám špinavé ruce. Teď to budeš mít lepší u mamky.“

„Nemůžu tomu uvěřit, jak vyrostla. Vždyť už váží tunu.“ Izabela se zasmála a nadzvedla Lucy. „Upeču jí k narozeninám dort.“ Holčička místo odpovědi přitiskla hlavu Izabele k hrudi a nadrobila na ni kousky chleba. „Ten zub tě trápí, zlatíčko? Máš tak rudé tvářičky. Dáme na to prášek?“ Otočila se k Tomovi. „Uvidíme se za chvilku. Radši bych se měla vrátit. Polévka je ještě na plotně,“ řekla a odešla do domu.

Ocelově šedé světlo pronikalo oknem a ozařovalo Tomův pracovní stůl. Musel kov kladivem narovnat a každá rána se ostře odrážela od stěn. I když cítil, že k úderům užívá více síly, než je nutné, nedokázal přestat. Nemohl ze sebe setřást pocit rozdmýchaný řečmi o narozeninách a výročích. Znovu se pustil do práce s kladivem a nepřestal, dokud kov pod náporem síly nepraskl. Sebral rozbité kusy a zíral na ně.

≈

Tom vzhlížel z křesla. Od oslavy Lucyiných narozenin uplynulo několik týdnů.

„Je jedno, co jí čteš,“ řekla Izabela. „Je pro ni zkrátka dobré zvyknout si na to, že slyší různá slova.“ Posadila mu Lucy na klín a šla dopéct chleba.

„Dadadadad,“ řekla holčička.

„Bubububub,“ odpověděl Tom. „Takže ty chceš pohádku?“ Malá natáhla ruku, ale místo aby ukázala na tlustou knihu pohádek na stole vedle nich, vzala béžovou brožuru a strčila mu ji. Zasmál se. „Tahle se ti asi nebude líbit, králíčku. Hlavně v ní nejsou obrázky.“ Natáhl se pro pohádky, ale Lucy mu strčila brožuru do obličeje. „Dadadadad.“

„Takže ty chceš tuhle,“ zasmál se znovu. Holčička otevřela knihu a ukázala na slova, jak to viděla u Toma a Izabely. „Tak jo,“ začal Tom. „Instrukce pro strážce majáku. Číslo dvacet devět: Strážci nikdy nesmí dovolit, aby jim nějaký zájem, osobní či jiný, zasahoval do plnění povinností, které mají největší váhu pro bezpečnost lodí; a budiž jim připomenuto, že jejich působení či povýšení u Správy majáků závisí na přísném plnění rozkazů, dodržování pravidel pro jejich vykonávání, na pracovitosti, věcnosti a udržování čistoty a pořádku ohledně jich samotných i jejich rodiny, stejně jako všech součástí zařízení majáku a jeho prostor. Číslo třicet: Pochybením, vznášením námitek, opilstvím či nemravností se jakýkoli strážce…“ odmlčel se, aby Lucy vyndal prsty ze svého nosu, „… vystavuje trestu či propuštění. Spácháním jakéhokoli takového deliktu se kterýkoli člen strážcovy rodiny vystavuje zákazu vstupu na stanici majáku.“ Přestal. Zamrazilo ho a srdce se mu rozbušilo rychleji. Do reality ho vrátila ručička podpírající mu bradu. Nepřítomně ji políbil. Lucy se na něj zakřenila a věnovala mu velkorysý polibek.

„Pojď, přečteme si radši Šípkovou Růženku,“ řekl a popadl knihu s pohádkami, i když se jen těžko soustředil.

≈

„Tady máte, dámy, čaj a snídani do postele!“ řekl Tom a položil tác vedle Izabely.

„Opatrně, Lucy,“ upozornila Izabela. Tu sobotu si vzala batole k sobě do postele poté, co Tom odešel uhasit světlo, a teď dítě šplhalo k podnosu pro malý šálek čaje, který mu Tom připravil – bylo to spíš jen teplé mléko obarvené kapkou čaje.

Tom seděl vedle Izabely a posadil si Lucy na koleno. „Tak jdeme na to, Lulu,“ řekl a přidržoval jí hrnek, zatímco ho držela oběma rukama a pila. Plně se na to soustředil, až potom mu došlo, že Izabela nic neříká, a když se na ni podíval, spatřil v jejích očích slzy.

„Izy, Izy, co se děje, zlato?“

„Nic, Tome. Vůbec nic.“

Setřel jí z tváře slzu.

„Tome, někdy jsem tak šťastná, až mě to děsí.“

Pohladil ji po vlasech a Lucy začala dělat do čaje bubliny. „Poslyšte, Kalupinko, budete to pít, nebo vám to zatím stačilo?“

Holčička dál prskala do hrnku, ty zvuky ji očividně bavily.

„Fajn, myslím, že toho na chvilku necháme.“ Sebral jí hrnek a ona z něj přelezla na Izabelu a pořád slintala bubliny.

„Půvabné!“ zasmála se Izabela skrz slzy. „Pojď sem, ty jedna opičko!“ a polechtala ji na bříšku. Lucy se zahihňala, zavrtěla a řekla: „Etě! Etě!“ Izabela jí vyhověla.

„Vy jste jedna za osmnáct a druhá bez dvou za dvacet!“ řekl Tom.

„Někdy se cítím láskou k ní trochu opilá. I láskou k tobě. Kdyby po mně někdo chtěl, abych šla po rovné čáře, nezvládla bych to.“

„Na Janusu žádné rovné čáry nejsou, takže v tom ohledu můžeš být klidná.“

„Nesměj se, Tome. Jako bych dřív byla barvoslepá, s Lucy je svět úplně jiný. Je jasnější a já vidím dál. Jsem přesně na tom samém místě, ptáci jsou stejní, voda se nezměnila, slunce vychází a zapadá jako vždycky, ale nikdy jsem nevěděla proč, Tome.“ Přitáhla dítě k sobě. „Tím důvodem je Lucy… A ty ses taky změnil.“

„Jak?“

„Myslím si, že jsi o některých věcech v sobě nevěděl, dokud nepřišla ona. O zákoutích srdce, která život zavřel.“ Obkreslila mu prstem rty. „Vím, že nerad mluvíš o válce a tak, ale… no, určitě tě otupila.“

„Otupila mi nohy. Spíš jsem je necítil, než cítil, to se ve zmrzlém bahně stává.“ Tom se svému pokusu o vtip dokázal usmát jen napůl.

„Nech toho, Tome. Snažím se ti něco říct. Proboha! Mluvím vážně a ty mě odbudeš nějakým hloupým vtipem, jako dítě, které nerozumí nebo se mu nemůže říct pravda.“

Tentokrát to Tom myslel smrtelně vážně. „Ty nerozumíš, Izabelo. Vlastně by tomu neměl rozumět žádný civilizovaný člověk. A popisovat to, to by bylo jako šířit nějakou nemoc.“ Otočil se k oknu. „Udělal jsem, co jsem udělal, aby lidé jako ty a Lucy mohli zapomenout, že se to kdy stalo. Aby se to už nikdy nestalo. ,Válka, která ukončí všechny války,‘ pamatuješ? Nepatří to sem, na tenhle ostrov, ani do téhle postele.“

Rysy mu ztvrdly a ona zahlédla odhodlání, jaké v něm nikdy předtím neviděla – odhodlání, díky kterému překonal všechno, čím musel projít.

„Já jen…“ začala znovu Izabela. „No prostě, nikdo z nás neví, jestli tu bude ještě rok, nebo sto let. A já se jen chtěla ujistit, jestli víš, jak moc jsem ti vděčná, Tome. Za všechno. Hlavně za to, žes mi dal Lucy.“

Tomovi při jejích posledních slovech ztuhl úsměv na rtech a Izabela rychle pokračovala. „Dal jsi mi ji, zlato. Pochopil jsi, jak moc ji potřebuju, a vím, že tě to stálo hodně, Tome. Moc mužů by tohle pro manželku neudělalo.“

Toma to vytrhlo z nějakého snového světa a cítil, že se mu potí dlaně. Srdce mu začalo zběsile bušit nutkáním utéct, kamkoli, jedno kam, pokud by tam na něj nedosáhla realita rozhodnutí, které učinil a které ho najednou tížilo jako železná koule.

„Je na čase, abych začal něco dělat. Nasnídejte se beze mě,“ řekl a odešel z pokoje tak pomalu, jak jen dokázal.

Kapitola 14

≈

Když těsně před Vánocemi roku 1927 skončila Tomova druhá tříletá smlouva, odplula rodina z Janusovy skály poprvé na Mys Partageuse a stanici obsluhoval náhradní strážce. Jejich druhá dovolenka měla být zároveň první Lucyinou cestou na pevninu. Když se Izabela připravovala na příjezd lodi, pohrávala si s myšlenkou, že se nějak vymluví, aby s malou mohla zůstat v bezpečí Janusu.

„Jsi v pořádku, Iz?“ zeptal se Tom, když ji uviděl, jak zírá ven z okna, zatímco kufr ležel otevřený na posteli.

„Ale ano,“ odpověděla rychle. „Jen se dívám, jestli jsem zabalila všechno.“

Už chtěl z pokoje odejít, ale vrátil se a dal jí ruku na rameno. „Jsi nervózní?“

Popadla ponožky a srolovala je. „Ne, vůbec ne,“ řekla a strčila je do kufru. „Vůbec.“

Úzkost, kterou se Izabela snažila před Tomem skrýt, se rozplynula při pohledu na Lucy ve Violetině objetí, když je rodiče přišli přivítat na molo. Její matka plakala, usmívala se, smála se, a to všechno najednou. „No konečně!“ Užasle vrtěla hlavou a prohlížela si každý centimetr dítěte, dotýkala se jeho tváře, vlasů a malých ručiček. „Moje požehnaná vnučka. Dva roky jsem tě toužila vidět! A není to snad celá moje tetička Clem?“

Měsíce připravovala Izabela Lucy na setkání s lidmi. „Lucinko, v Partageuse je spousta lidí. A všichni tě budou mít rádi. Nejdřív to pro tebe možná bude divné, ale není vůbec proč se bát.“ Před spaním jí vyprávěla příběhy o městě a jeho obyvatelích.

Lucy moc zajímal nekonečný zástup lidí, jenž ji teď obklopoval. Izabelu hryzalo svědomí, když jí lidé z města gratulovali ke krásné dceři. Dokonce i stará paní Mewettová děvčátko polechtala pod bradičkou, když je potkala v galanterii, kam si přišla koupit síťku na vlasy. „Ach, dětičky,“ řekla teskně. „Takové požehnání,“ nechala Izabelu na pochybách, jestli se jí to nezdálo.

Hned jak přijeli, nahnala Violet celou rodinu do Gutcherova fotografického ateliéru. Před plátěným pozadím s kapradinami a řeckými sloupy fotili Lucy s Tomem a Izabelou, s Billem a Violet, a také samotnou, posazenou na velké proutěné židli. Objednali si kopie na Janus, pro vzdálené příbuzné, dále zarámované na krbovou římsu a na piano. „Tři generace žen Graysmarkových,“ usmívala se Violet, když viděla svoji fotografii s Lucy na kolenou a Izabelou po boku.

Lucy měla prarodiče, kteří ji zbožňovali. Bůh se nemýlí, pomyslela si Izabela. Poslal děvčátko na správné místo.

≈

„Ach, Bille, díky Bohu. Díky Bohu,“ řekla Violet manželovi ten večer, kdy rodina přijela.

Violet naposledy viděla dceru před třemi lety při jejich první vyjížďce na pevninu a tehdy byla Izabela stále nešťastná z druhého potratu. Tenkrát plakala s hlavou v matčině klíně.

„To je prostě příroda,“ řekla jí tehdy Violet. „Musíš se vzchopit a postavit se zase na nohy. Děti přijdou, pokud ti je Bůh chce dát, jen měj trpělivost. A modli se. Modlit se, to je to nejdůležitější.“

Ale neřekla Izabele celou pravdu. Neřekla, kolikrát viděla dítě donošené do termínu přes vyprahlé tvrdé léto nebo zimu ostrou jako bič, jež vzápětí podlehlo spále nebo záškrtu a jehož věci čekaly pečlivě složené, než padnou dalšímu. Ani se nezmínila, jak nepříjemné je odpovídat na normální otázku o počtu dětí. Úspěšný porod je sotva první krok dlouhé a nebezpečné cesty. Violet, žijící v domě, který umlkl již před lety, to věděla až moc dobře.

Spolehlivá a svědomitá Violet Graysmarková, počestná žena váženého muže. Nepustí si moly do skříně a plevel do záhonku. Otrhává odkvetlé růže, aby nové vykvetly i v srpnu. Na církevních slavnostech se její citronový krém vyprodá vždy jako první, a právě její recept na biskupský chlebíček vybrala Krajská společnost žen do své brožury. Ano, děkovala každý večer Bohu za mnohá požehnání. Ale někdy odpoledne, když loupala nad dřezem brambory a slunce přebarvilo zahradu ze zelené na chmurnou šeď, nebylo v jejím srdci dost místa, aby pojalo tolik smutku. Když Izabela během své poslední návštěvy plakala, chtěla Violet naříkat s ní, rvát si vlasy a říct jí, že smutek nad ztrátou prvorozeného zná. Jak to nedokáže vynahradit žádný člověk, peníze, nic, co může země nabídnout, a že to nikdy nepřebolí. Chtěla jí říct, jak to člověka dohání k šílenství, jak smlouvá s Bohem, co by mu obětoval, aby měl své dítě zpět.

Když si byla jistá, že Izabela spí, a Bill dřímal u vyhasínajícího ohně, šla do skříně a přinesla si starou plechovku od sušenek. Zalovila v ní, dala stranou několik mincí, zrcátko, hodinky i peněženku, až našla obálku s rohy za ta léta už potrhanými. Sedla si na postel a ve žlutém světle lampy začala číst těžkopádný rukopis, přestože ta slova znala zpaměti.

Drahá paní Graysmarková,

neznáme se a snad mi odpustíte, že Vám píši. Jmenuji se Betsy Parmenterová a žiji v Kentu.

Před dvěma týdny jsem navštívila svého syna Freda, kterého poslali zpátky z fronty kvůli těžkým zraněním od šrapnelu. Ležel v První jižní všeobecné nemocnici ve Stourbridge, blízko níž žije moje sestra, takže jsem ho mohla navštěvovat každý den.

Píši Vám, protože jednou odpoledne přivezli zraněného australského vojáka, jímž byl, jak jsem pochopila, Váš syn Hugh. Byl na tom špatně, což pochopíte, když Vám řeknu, že oslepl a přišel o ruku. Ale ještě dokázal říct pár slov a s láskou mluvil o své rodině a domově v Austrálii. Byl to velmi statečný chlapec. Navštěvovala jsem ho každý den a chvíli to vypadalo, že by se mohl zotavit, ale potom nejspíš dostal otravu krve a šlo to s ním z kopce.

Jen jsem chtěla, abyste věděla, že jsem mu nosila květiny (zrovna kvetly rané tulipány, jež jsou tak krásné) a nějaké cigarety. Myslím, že si s Fredem dobře rozuměli. Dokonce snědl trochu biskupského chlebíčku, který jsem jednou přinesla, a vypadal, že z něj měl radost, což mě velmi potěšilo. Byla jsem tam to ráno, kdy se mu přitížilo, a všichni tři jsme odříkali Otčenáš a zazpívali „Zůstaň se mnou“. Doktoři mu pomáhali od bolesti, jak jen mohli, a myslím si, že ke konci ani moc netrpěl. Přišel farář a požehnal mu.

Chci říct, jak všichni velice oceňujeme velkou oběť, kterou Váš statečný syn učinil. Zmínil se o svém bratrovi Alfiem a já se modlím, aby ten se k Vám vrátil živ a zdráv.

Omlouvám se za zpoždění, se kterým Vám píši, ale můj Fred odešel týden po Vašem synovi a musela jsem toho spoustu zařídit, jak si umíte představit.

S přáním všeho nejlepšího a s modlitbou,

(paní) Betsy Parmenterová

Violet si říkala, že Hugh znal tulipány jen z obrázkových knížek, a uklidňovalo ji, že si snad na jeden sáhl a vnímal jeho tvar. Přemýšlela, jestli tulipány voní.

Vybavila si, jak vážně a takřka provinile se tvářil pošťák, když jí o několik týdnů později předával balík, zabalený v hnědém papíru a stažený provázkem, adresovaný Billovi. Rozrušilo ji to tak, že si ani nepřečetla nápis na papíře, a ani nemusela. Směšnou sbírku věcí, jež představovaly život jejich synů, obdrželo mnoho žen.

Na potvrzení z Melbourne stálo:

Vážený pane, posíláme doporučený cenný balík obsahující osobní věci zesnulého vojína Graysmarka, č. 4497, z 28. praporu, přijatého z „Themistokla“ v souladu s připojeným soupisem.

Byl bych Vám velmi zavázán, kdybyste mi podpisem a navrácením přiloženého potvrzení laskavě potvrdil, že jste balík v pořádku převzal.

S úctou,

Major J. M. Johnson

velící důstojník,

základní záznamy

Na samostatném kusu papíru ze „Skladu výstroje, Greyhound Road 110, Fulham, Londýn“ byl seznam osobních věcí. Violet něco zarazilo, když četla seznam: „holicí zrcátko, opasek, tři pence, náramkové hodinky s koženým páskem, harmonika“. Jak je možné, že mezi Hughovými věcmi je Alfieho foukací harmonika. Potom se znovu podívala na seznam, na formuláře, na dopis i balík a přečetla si pozorněji jméno. A. H. Graysmark. Nikoli H. A. Alfred Henry, nikoli Hugh Albert. Běžela pro manžela. „Bille! Ach, Bille!“ křičela.„Stala se strašná chyba!“

Až po odeslání mnoha dopisů s černým okrajem zjistili, že Alfie zemřel ve stejný den jako Hugh, tři dny po příjezdu do Francie. Chlapci nastoupili ve stejný den ke stejné jednotce a pyšnili se po sobě jdoucími služebními čísly. Signalista, který na vlastní oči viděl, jak živého Hugha odvážejí na nosítkách, nesplnil rozkaz a neposlal telegram, že v boji zemřel A. H. Graysmark, protože předpokládal, že to znamená H. A. O smrti druhého syna se Violet poprvé dozvěděla z obyčejného balíku. „Na bitevním poli se taková chyba mohla stát snadno,“ řekla si.

≈

Minule si Izabela příchodem do domu, kde vyrostla, připomněla temnotu, jež na něj padla se smrtí jejích bratrů, a jak ta ztráta poznamenala celý matčin život. Čtrnáctiletá Izabela pátrala ve slovníku. Věděla, že pro ženu, která ztratila manžela, existuje celé nové slovo: z manželky se stane vdova. A z manžela je vdovec. Ale když rodič ztratí dítě, neexistuje pro jeho zármutek žádná nálepka. Pořád je to matka nebo otec, i když už syna či dceru nemají. Přišlo jí to divné. A pokud šlo o její vlastní stav, lámala si hlavu nad tím, jestli ona technicky je pořád ještě sestra, když její milovaní bratři zemřeli.

Jako by v její rodině vybuchl granát z francouzské fronty a zanechal po sobě kráter, který nemohla nikdy zaplnit ani napravit. Violet trávila dny uklízením jejich pokojů a leštěním stříbrných rámečků s jejich fotografiemi. Bill mlčel. Ať už se ho Izabela snažila zapojit do jakéhokoli tématu, neodpovídal, nebo dokonce odešel z pokoje. Rozhodla se, že jejím úkolem bude neobtěžovat rodiče a nedělat jim starosti. Byla pro ně cenou útěchy – měli ji místo synů.

Teď nadšení rodičů Izabele potvrdilo, že udělala dobře, když si Lucy nechala. Jejich radost zahnala všechny přetrvávající stíny. To dítě vyléčilo tolik životů; nejen její a Tomův, ale teď i život těch dvou lidí, kteří po ztrátě synů rezignovali.

Při vánočním obědě Bill Graysmark odříkal modlitbu a přiškrceným hlasem poděkoval Bohu za jeho dar, za Lucy. Později se v kuchyni Violet svěřila Tomovi, že v den, kdy se dozvěděl o narození Lucy, dostal její manžel novou chuť do života. „Udělalo to s ním zázraky. Jako živá voda.“

Dívala se oknem na růžový ibišek. „Bill nesl zprávu o Hughovi dost těžce, ale když se dozvěděl o Alfiem, úplně ho to vyřídilo. Dlouho tomu nevěřil. Říkal, že není možné, aby se něco takového stalo. Měsíce psal všude možně, rozhodnutý dokázat, že je to omyl. Na jednu stranu jsem byla ráda, byla jsem na něj pyšná, jak proti těm zprávám bojuje. Ale tady v okolí ztratilo hodně lidí víc než jednoho syna. Věděla jsem, že je to pravda. Nakonec ho to pustilo. Prostě ztratil elán.“ Nadechla se. „Ale teď…“ zvedla oči a udiveně se usmála, „je to zase on, díky Lucy. Vsadím se, že ta malá znamená pro Billa tolik co pro vás. Vrátila ho do života.“ Natáhla se a políbila Toma na tvář. „Děkuju.“

Když ženy myly po obědě nádobí, Tom si sedl s Lucy na trávu do stínu za domem, ona se batolila okolo a sem tam se k němu vracela, aby ho nenasytně políbila. „Jé, děkuju, maličká!“ smál se. „Ne že mě sníš.“ Podívala se na něj očima, jež pořád hledaly ty jeho jako zrcadlo, až ji k sobě přitiskl a zase ji lechtal.

„Ha! Dokonalý táta!“ ozvalo se za ním. Tom se otočil a uviděl přicházet tchána.

„Říkal jsem si, že se přijdu přesvědčit, jestli to zvládáte. Vi vždycky říkala, že jsem to s našima třema uměl.“ Při vyslovení posledních slov mu po tváři přeběhl stín. Vzpamatoval se a rozpřáhl ruce. „Pojď k dědovi. Pojď ho zatahat za vousy. Ach, ty moje malá princezno!“

Lucy klopýtla a natáhla ruce. „A už tě mám,“ řekl a zvedl ji. Chňapla po kapesních hodinkách, jež měl v kapse u vesty, a vytáhla je ven.

„Chceš vědět, kolik je hodin? Už zase?“ zasmál se Bill a znovu rituálně otevřel zlaté pouzdro a ukázal jí ručičky. Okamžitě je zaklapla a strčila mu je zpátky, aby je zase otevřel. „Pro Violet je to těžké, to víš,“ řekl Tomovi.

Tom vstal a oklepal si trávu z kalhot. „Co, Bille?“

„Být bez Izabely, a teď se jí ještě stýská po malé…“ Odmlčel se. „Kolem Partageuse by se pro tebe určitě nějaká práce našla… Proboha, vždyť máš diplom z univerzity…“

Tom neklidně přešlápl.

„Jo, já vím, co se říká: jednou strážce majáku, navždy strážce majáku.“

„To se opravdu říká,“ přitakal Tom.

„A je to pravda?“

„Víceméně.“

„Ale mohl bys odejít? Kdybys opravdu chtěl?“

Tom si to promyslel, než odpověděl. „Muž může opustit manželku, když opravdu chce. Ale to neznamená, že je to správné.“

Bill se na něj podíval.

„Asi není fér nechat se vyškolit, získat zkušenosti a potom se na ně vykašlat. A člověk si na to zvykne.“

Jak o tom přemýšlel, zadíval se na nebe. „Já tam patřím. A Izabela to tam miluje.“

Holčička natáhla ruce k Tomovi a ten si ji bez přemýšlení přesunul na bok.

„Dobře, tak se koukej o ty moje holky starat. Víc toho nechci.“

„Udělám, co je v mých silách. To vám slibuji.“

≈

Nejdůležitější tradicí na Mysu Partageuse je církevní slavnost na druhý svátek vánoční. Setkání obyvatel z města a širokého okolí už dávno založil někdo s obchodním duchem, když si všiml, jak výhodné je pořádat akci na shánění finančních prostředků v den, kdy se nikdo nemůže vymluvit, že nemůže přijít, protože má moc práce. A jelikož je stále ještě vánoční čas, nikdo nemá omluvu pro to být lakomý.

Vedle prodeje koláčů, karamelek a sklenic s marmeládou, jež občas na prudkém slunci vybuchnou, je tato událost vyhlášená také sportovními a tak či onak zvláštními soutěžemi, přičemž taháky dne jsou závod v běhu s vejcem na lžíci, závod v běhu na třech nohou nebo závod ve skákání v pytli. Shazování kokosů kamenem stále pořádají, i když střelnici po válce zrušili, protože kvůli nově získaným schopnostem místních mužů začali prodělávat.

Zúčastnit se může každý a účast se výslovně doporučuje. Rodiny tam tráví celý den a na půlce dvousetlitrového sudu se opéká maso a párky, které se prodávají po pětníku. Tom seděl s Lucy a Izabelou na dece ve stínu a jedl párek v rohlíku, zatímco Lucy svůj oběd rozpatlala a přendala ho na talíř vedle sebe.

„Kluci uměli výborně běhat,“ vyprávěla Izabela. „Dokonce vyhrávali závod na třech nohou. A řekla bych, že maminka má pořád pohár, který jsem já jeden rok vyhrála ve skákání v pytli.“

Tom se usmál. „Nevěděl jsem, že jsem si vzal přebornici v atletice.“

Rozpustile ho plácla po ruce. „Jen ti vyprávím rodinné legendy Graysmarkových.“

Tom dával pozor na břečku, která z Lucyina talíře div nevytékala ven, když vtom se vedle nich objevil chlapec se stužkou pořadatele. Držel v ruce blok a tužku. „Pardon. To je vaše dítě?“ zeptal se.

Toma otázka zaskočila. „Prosím?“

„Jen se ptám, jestli je to vaše dítě.“

I když Tom něco říkal, nebylo mu rozumět.

Chlapec se otočil na Izabelu. „Je to vaše dítě, paninko?“

Izabela na moment svraštila čelo a pomalu přikývla, když pochopila. „Zapisujete si účastníky na závody otců?“

„Přesně tak.“ Dal tužku k papíru a zeptal se Toma: „Jak se píše vaše jméno?“ Tom se znovu podíval na Izabelu, ale neviděl na její tváři jedinou stopu znepokojení. „Můžu to odhláskovat, jestli jsi to zapomněl,“ popíchla ho.

Čekal, až pochopí jeho obavy, ale její úsměv nemizel. Nakonec řekl: „Běhání není moje silná stránka.“

„Ale všichni tátové se účastní,“ odporoval chlapec určitě prvnímu odmítnutí, na které narazil.

Tom opatrně volil slova. „Neprošel bych prvním kolem.“

Když se chlapec odloudal hledat dalšího adepta, Izabela tiše řekla: „To nic, Lucy. Já půjdu místo toho do závodu maminek. Aspoň jeden z rodičů se kvůli tobě nebojí udělat ze sebe blázna.“ Ale Tom její úsměv neopětoval.

≈

Doktor Sumpton si myl ruce, zatímco se Izabela za závěsem znovu oblékala. Dodržela svůj slib Tomovi, že navštíví doktora, až přijedou do Partageuse.

„Obecně vzato se nic vážného neděje,“ řekl.

„Takže? Co to znamená? Jsem nemocná?“

„Vůbec ne. Je to jen životní změna,“ pronesl doktor a psal si poznámky. „Máte to štěstí, že už máte dítě, takže to pro vás není tak tvrdé jako pro jiné ženy, když to přijde tak nečekaně brzy. Co se týče ostatních příznaků, tak se obávám, že to budete prostě muset překousnout. Odezní to zhruba za rok. Tak to prostě chodí.“ Srdečně se na ni usmál. „A potom přijde blažená úleva, všechny problémy spojené s menstruací budou pryč. Některé ženy by vám záviděly.“

Když se Izabela vracela domů k rodičům, snažila se neplakat. Měla Lucy a Toma v době, kdy mnohé ženy ty, jež milovaly nejvíce, navždy ztratily. Bylo by chamtivé chtít víc.

≈

Pár dní poté podepsal Tom papíry na další tři roky. Oblastní ředitel, jenž se přijel postarat o formality, znovu věnoval

pozornost Tomovu písmu i podpisu a porovnával je s původními dokumenty. Při jakékoli známce třesu v rukou by ho zpátky nepustili. Otrava rtutí se objevovala dost často; pokud se podchytí ve fázi, kdy způsobuje jen roztřesený rukopis, můžou předejít tomu, aby tam poslali strážce, který se jim do konce dalšího období zblázní.

Kapitola 15

≈

Lucyin křest, původně naplánovaný na první týden dovolenky, museli kvůli vleklé „indispozici“ reverenda Norkellse posunout. Nakonec se konal až den před jejich návratem na Janus na začátku ledna. Toho parného rána šli do kostela s Tomem a Izabelou i Ralph a Hilda. Jediný stín, kam se mohli schovat, než je pustí dovnitř, se nacházel pod několika nízkými blahovičníky hned vedle náhrobků.

„Doufejme, že Norkells není zase na tahu,“ poznamenal Ralph.

„Ralphe! No tak!“ okřikla ho Hilda. Aby změnila téma, kroutila hlavou nad novými žulovými náhrobky pár metrů od nich. „Taková nespravedlnost.“

„Jak to myslíš, Hildo?“ zeptala se Izabela.

„Ale, chudinka malá, utonuli oba, i s otcem. Aspoň mají konečně pomníček.“

Izabela ztuhla. Chvíli se bála, že snad omdlí, okolní zvuky se jí začaly vzdalovat, ale potom se náhle vrátily. Snažila se pochopit zlatá písmena vrytá do kamene: „Vzpomínka na milovaného Franze Johannese Roennfeldta, milovaného manžela Hannah, a jejich drahou dceru Grace Ellen. Jsou v péči Boží“. A pod tím „Blaženi ti, kdož nesou svůj žal“. U pomníčku leží čerstvé květiny. V takovém teple tu nemohou být déle než hodinu.

„Co se stalo?“ zeptala se a v rukou i nohou jí mravenčilo.

„Je to hrůza,“ potřásl hlavou Ralph. „Hannah Pottsová.“ Izabela to jméno hned poznala. „Septimus Potts, říkají mu starý pracháč. Nejbohatší chlap na míle daleko. Přišel sem jako sirotek bez ničeho před víc než padesáti lety z Londýna. Vydělal majlant na stavebním dřevě. Žena mu umřela, když byly jejich dvě holčičky ještě malé. Jak se jmenuje ta druhá, Hildo?“

„Gwen. Hannah je starší. Obě šly na nóbl internátní školu do Perthu.“

„Potom se před pár lety Hannah sebrala a vzala si Němčoura… No, starej Potts s ní potom nemluvil. Odříznul ji od peněz. Bydleli v té zchátralé chalupě vedle vodárny. Starouš konečně změnil názor, když se jim narodilo dítě. Každopádně se na Den veteránů nějak pohádali, teď už je to dva roky…“

„Teď ne, Ralphe,“ upozornila ho Hilda.

„Jen jsem jim říkal…“

„Teď na to není čas a nehodí se to.“ Otočila se na Izabelu. „Řekněme prostě, že došlo k neshodám mezi Frankem Roennfeldtem a několika místními a on nakonec skočil do veslice i s dítětem. Oni… no, neměli ho rádi, protože byl Němec. Nebo skoro Němec. Nemusíme se tím teď zabývat, při křtu a tak. Lepší zapomenout.“

Izabela během jejich vyprávění přestala dýchat a teď mimoděk zalapala po dechu, jak se její tělo dožadovalo vzduchu.

„Ano, já vím!“ řekla Hilda souhlasně. „A je to ještě horší…“

Tom se naléhavě podíval na Izabelu s očima doširoka otevřenýma a s kapkami potu nad horním rtem. Přemýšlel, jestli je možné, aby ostatní slyšeli tlukot jeho srdce, jež hřmělo tak divoce.

„No, ten chlap neuměl zacházet s lodí,“ pokračoval Ralph. „Podle všeho měl odmala nemocné srdce, proti místním proudům neměl šanci. Přihnala se bouře a nikdo už je nikdy neviděl. Určitě se utopili. Starý Potts nabídl odměnu tisíc guineí za jakoukoli informaci!“ Zavrtěl hlavou. „Kdyby někdo něco věděl, tak by je určitě našel. I mě napadlo je hledat! A to skopčáky nijak nemiluju. Ale to dítě… Byly mu sotva dva měsíce. Dítěti to nemůžete mít za zlé, nebo snad ano? Bylo maličké.“

„Chudák Hannah se z toho nikdy nevzpamatovala,“ vzdychla Hilda. „Až před pár měsíci ji otec přesvědčil, aby dali postavit ten pomníček.“ Odmlčela se a natahovala si rukavice. „Není to zvláštní, jak se někdy život vyvrbí? Narodila se do rodiny s více penězi, než člověk dokáže spočítat, šla na univerzitu až do Sydney, aby získala titul z kdovíčeho, vzala si muže, kterého milovala, a teď ji člověk tu a tam vidí, jak bloumá kolem, jako by neměla kam jít.“

Teď Izabelu zamrazilo, květiny na památníčku se jí vysmívaly a vyděsily ji blízkostí té matky. Zatočila se jí hlava a opřela se o strom.

„Jsi v pořádku, drahá?“ zeptala se Hilda, vyděšená tím, jak Izabela najednou zbledla.

„Ano, to je jen tím horkem. Za chvíli budu v pořádku.“

Těžké dřevěné dveře se otevřely a z kostela vyšel farář. „Jste připraveni na velký den?“ zamžoural na světle.

≈

„Musíme něco říct! Hned! Odvolat křtiny…“ říkal Tom tiše a naléhavě Izabele v sakristii, zatímco se Bill a Violet v kostele chlubili vnučkou hostům.

„To nemůžeme, Tome.“ Dýchala mělce a tvář měla bledou. „Je pozdě!“ dodala.

„Musíme to napravit! Musíme to říct lidem, hned!“

„Nemůžeme!“ Stále vrávorala a hledala smysluplná slova. „To Lucy nemůžeme udělat! Jsme jediní rodiče, které kdy poznala. A navíc, co bychom řekli? Že jsme si najednou vzpomněli, že nemám dítě?“ Zbledla. „A co s tím mrtvým? Všechno už to zašlo moc daleko.“ Všechny instinkty jí kázaly hrát o čas. Na cokoli jiného byla moc zmatená a vyděšená. Snažila se mluvit klidně. „Promluvíme si o tom později. Teď si musíme odbýt křtiny.“ Do azurových duhovek jejích očí dopadl paprsek světla a Tom v nich viděl strach. Vykročila k němu a on odskočil, jako by byli opačnými magnety.

Farář přicházel a jeho kroky se povznášely nad šumem hostů v kostele. Tomovi se zamotala hlava. „V nemoci i ve zdraví. V dobrém i zlém.“ Slova, jež před lety pronesl v tomto kostele, mu zněla v hlavě.

„Tak můžeme,“ usmál se farář.

„Bylo toto dítě už pokřtěno?“ začal reverend Norkells. Ti, již stáli vepředu, odpověděli: „Ne.“ Vedle Toma s Izabelou stál Ralph jako kmotr a Izabelina sestřenka Freda jako kmotra.

Kmotři drželi svíce a odříkávali odpovědi na farářovy otázky: „Zříkáte se ve jménu tohoto dítěte ďábla a všech jeho skutků…?“

„Zříkám se jich všech,“ odpověděli kmotři jednohlasně.

Jak se slova odrážela od pískovcových zdí, Tom se přísně díval na své nablýskané nové boty a soustředil se na pálící puchýř na patě.

„Budete poslouchat svatou Boží vůli a Jeho přikázání?“

„Budu.“

S každým slibem Tom tlačil nohou proti tvrdé kůži boty a působil si bolest.

Lucy vypadala, že ji fascinuje podívaná na vitrážová okna, a Izabele i přes rozčilení došlo, že malá ještě nikdy neviděla tak úžasné barvy.

„Ó, milosrdný Bože, smyj všechno staré a špatné, aby ten, jehož jsi učinil svým obrazem, povstal z vody a z Ducha svatého jako nový člověk.“

Tom myslel na neoznačený hrob na Janusu. Viděl tvář Franka Roennfeldta, když ji přikrýval plachtou; nezaujatá a bez výrazu nechávala Toma, aby se stal svým vlastním žalobcem.

Venku na kostelním hřišti děti hrály francouzský kriket a vzduch plnily údery a výkřiky. Hilda Addicottová v druhé řadě šeptala sousedce: „Podívej, Tom má v očích slzy. Podle tebe má měkké srdce. Vypadá sice, že je chlap jak hora, ale srdce má skutečně citlivé.“

Norkells vzal dítě do rukou a řekl Ralphovi a Fredě: „Jaké jméno jste se rozhodli dát tomuto dítěti?“

„Lucy Violet,“ odpověděli.

„Lucy Violet. Křtím tě ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého,“ řekl kněz, nalil holčičce na hlavu vodu a ta vzdorně vyjekla. Brzy ji doprovodila paní Raffertyová, která ze zchátralých dřevěných varhan loudila žalm „Hospodin je můj pastýř“.

Ještě než obřad skončil, Izabela se omluvila a spěchala do budky na konci cesty. V malém cihlovém stavení bylo horko jako v peci, a jen co odehnala mouchy, sklonila se v prudkém návalu nevolnosti. Ze zdi ji tiše pozoroval gekon. Když zvedla hlavu, rychle vylezl do bezpečí na plechovou střechu. „Mám žaludek jako na vodě,“ řekla slabě, když se vrátila k rodičům, aby zabránila matce v dotazech. Natáhla se pro Lucy a přitiskla ji k sobě tak pevně, až dítě zapřelo ručičky o její hruď, aby se od ní trochu odtáhlo.

Po křtinách seděl Izabelin otec v luxusním hotelu na obědě u stolu s Violet, jež si oblékla modrou bavlněnou halenku s bílým krajkovým límečkem. Korzet ji škrtil a z drdolu, do něhož si stáhla vlasy, ji bolela hlava. Byla však odhodlaná, že křtiny jejího prvního, a jak se dozvěděla od Izabely, i posledního vnoučete nesmí nic zkazit.

„Tom nevypadá, že je ve své kůži, nemyslíš, Vi? Normálně moc nepije, a dneska do sebe leje whisky. Asi jen zapíjí křtiny,“ pokrčil rameny, jako by chtěl sám sebe přesvědčit.

„Myslím, že má z tak důležitého dne pocuchané nervy. Izabela je taky celá napružená. Asi ji zlobí ten žaludek.“

U baru říkal Ralph Tomovi: „Malá tu tvoji změnila, viď? Je to úplně jiná ženská.“

Tom v prstech otáčel prázdnou sklenici. „Ukázala ji v úplně jiném světle, to jo.“

„Když si vzpomenu, jak přišla o dítě…“

Tom sebou neznatelně cukl, ale Ralph pokračoval. „… tenkrát poprvé. Jako bych viděl ducha, když jsem připlul na Janus. A podruhé to bylo horší.“

„Jo. Měla to těžký.“

„No, ale Bůh vám nakonec dopřál, nebo ne?“ usmál se Ralph.

„Vážně, Ralphe? Ale nemůže to skončit dobře pro každého, ne? Třeba ten fricek nedopadl tak dobře jako my…“

„Takhle nemluv, chlapče. Pro vás to dopadlo dobře!“

Tom si povolil kravatu a límeček, najednou se mu zdálo, že se na baru nedá dýchat.

„Jsi v pořádku, kámo?“ zeptal se Ralph.

„Je tu dusno. Myslím, že se půjdu trochu projít.“ Ale venku nebylo lépe. Vzduch mu připadal těžký a dusil ho jako roztavené sklo, místo aby mu dovolil dýchat.

Kdyby si tak mohl promluvit o samotě s Izabelou… Všechno by bylo v pořádku. Nějak by to napravili. Narovnal se, zhluboka se nadechl a pomalu se vydal zpátky do hotelu.

≈

„Usnula rychle,“ řekla Izabela a zavřela dveře do ložnice, kde dítě leželo obklopené polštáři, aby se neskutálelo z postele. „Dneska byla tak hodná. Přečkala celý křest s tou spoustou lidí. A brečela, jen když ji namočili.“ Postupem času jí z hlasu zmizel třas, který se jí zmocnil po Hildině odhalení.

„Ach, je to andílek,“ usmála se Violet. „Nevím, co si počneme, až zítra zase odjede.“

„Já vím. Ale slibuju, že vám budu psát všechny novinky,“ řekla Izabela a vzdychla. „Asi bychom měli jít spát. Musíme vstávat za rozbřesku, abychom stihli loď. Jdeš, Tome?“

Tom přikývl. „Dobrou, Violet. Dobrou, Bille,“ řekl, nechal je o samotě s jejich skládačkou a šel za Izabelou do ložnice.

Za celý den to byla první chvíle, kdy spolu zůstali sami, a hned jak se zavřely dveře, dožadoval se Tom: „Kdy jim to řekneme?“ Tvář měl staženou a ramena ztuhlá.

„Neřekneme jim to,“ šeptala naléhavě Izabela.

„Jak to myslíš?“

„Musíme si to promyslet, Tome. Potřebujeme čas. Zítra musíme odjet. Když něco řekneme, rozpoutá se hotové peklo, a ty se máš vrátit do služby zítra večer. Až se dostaneme na Janus, vymyslíme, co dál. Nesmíme se unáhlit k něčemu, čeho bychom pak litovali.“

„Iz, tady ve městě je žena, která si myslí, že její dcera je mrtvá, což není pravda, a která neví, co se stalo jejímu manželovi. Bůh ví, čím si prošla. Čím dřív jí od toho utrpení ulevíme…“

„Všechno je to tak překvapivé. Musíme udělat to, co je správné nejen pro Hannah Pottsovou, ale taky pro Lucy. Tome, prosím. Ani jeden teď nemáme čistou hlavu. Pojďme na to pomalu. Teď se do rána zkusíme trochu vyspat.“

„Půjdu si lehnout později,“ řekl. „Potřebuju na vzduch.“ A navzdory Izabeliným prosbám vyklouzl tiše na zadní verandu.

Venku se ochladilo a Tom seděl ve tmě na proutěné židli s hlavou v dlaních. Oknem z kuchyně slyšel klapání, jak Bill ukládal poslední kousky skládačky do dřevěné krabičky. „Izabela je jak posedlá, aby se už vrátila na Janus. Říká, že už dost dobře nesnáší davy,“ řekl Bill a zavřel krabici. „Tímhle směrem od Perthu by člověk hledal pořádný dav hodně těžko.“

Violet zastřihla knot olejové lampy. „Vždycky byla přecitlivělá,“ uvažovala. „Mezi námi: podle mě prostě chce mít Lucy jen pro sebe.“ Povzdychla si. „Bez té malé tu bude ticho.“

Bill ji vzal kolem ramen. „Přináší to vzpomínky, viď? Pamatuješ, když byli Hugh a Alfie malí? Byli to správní kluci.“ Zasmál se. „Vzpomínáš si, jak na pár dní zavřeli kočku do kredence?“ Odmlčel se. „Já vím, že to není to samé, ale být dědečkem je druhá nejlepší věc na světě, nebo ne? Hned po tom, kdyby se nám kluci mohli vrátit.“

Violet zapálila lampu. „Byly doby, kdy jsem si myslela, že se z toho nedostaneme, Bille. Nenapadlo mě, že bychom mohli prožít ještě nějaký šťastný den.“ Sfoukla zápalku. „A teď takové požehnání, konečně.“ Znovu nasadila skleněné stínítko a zamířila do postele.

Ta slova zněla Tomovi v hlavě, když v noci vdechoval vůni jasmínu, jenž sladce voněl i navzdory jeho zoufalství.

Kapitola 16

≈

První večer po návratu na Janus vítr kvílel kolem kopule majáku, vrážel do silných okenních tabulek a hledal nějaké slabé místo. Když Tom rozsvítil, v duchu si pořád dokola přehrával, jak se s Izabelou pohádali, jakmile zásobovací loď odjela.

Byla neústupná. „Nemůžeme vzít zpátky, co se stalo, Tome. Myslíš si, že jsem se nesnažila najít řešení?“ Svírala panenku, již zrovna zvedla z podlahy, a přitiskla si ji k hrudi. „Lucy je šťastná, zdravá holčička. Dát ji teď pryč by bylo… ach, Tome, to by bylo hrozné!“ Skládala přikrývky do prádelníku a kmitala sem a tam mezi košem a skříní. „Tak jako tak jsme udělali, co jsme udělali. Lucy tě zbožňuje, ty ji taky a nemáš právo ji připravit o milujícího otce.“

„A co její milující matka? Její sakra živá matka! Copak je tohle fér, Iz?“

Zrudla. „Je podle tebe fér, že jsme přišli o tři děti? Je fér, že Hugh a Alfie jsou pohřbeni tisíce mil odsud, a ty na sobě nemáš ani škrábnutí? Samozřejmě to není fér, Tome, vůbec to není fér! Musíme prostě brát, co život dává!“

Zasáhla ho na nejzranitelnějším místě. Poslední roky nemohl ze sebe setřást ten hrozný pocit, že podváděl – nikoli smrt, nýbrž své druhy ve zbrani tím, že se na jejich účet vyhnul zraněním, i když mu logika říkala, že to bylo pouhopouhé štěstí. Izabela si všimla, že ho ranila, a zmírnila tón. „Tome, musíme udělat, co je správné pro Lucy.“

„Iz, prosím.“

Protáhla se kolem něj. „Už ani slovo, Tome! Můžeme udělat jen jedno: milovat tu maličkou tak, jak si zaslouží. A nikdy, nikdy jí neublížit!“ Spěchala ze dveří a pořád k sobě tiskla panenku.

Teď se díval na divoký, bíle pěnící oceán a kolem něj padala tma. Hranice mezi oceánem a oblohou se dala jen těžko odhadnout, jak vteřinu po vteřině světlo sláblo. Barometr klesal. Do rána přijde bouře. Tom zkontroloval mosaznou kliku na dveřích k ochozu a díval se, jak se světlo vytrvale a netečně otáčí.

≈

Když Tom odešel ten večer na maják, seděla Izabela vedle Lucyiny postýlky a pozorovala ji, jak usíná. Musela sebrat všechnu sílu, aby ten den přestála, a myšlenky jí řádily v hlavě jako blížící se bouře venku.

Zpívala skoro šeptem ukolébavku, kterou Lucy vždycky vyžadovala. „Vaň, větře, jižněji… “ Snažila se udržet melodii. „Když jsme se, můj milý, naposled loučili, oči mé bloudily ve vlnách bouřlivých, tvou bárku zářící provázely, než se mi nakonec ztratila v tmách…“

Když Lucy konečně usnula, Izabela jí otevřela dlaň a vzala z ní růžovou mušli. Nevolnost, jež ji provázela od toho rána u pomníku, zesílila a Izabela jí čelila tak, že prstem sledovala točitý tvar mušle a hledala úlevu v její dokonalé hladkosti a přesných proporcích. Její tvůrce byl dávno mrtvý a zanechal po sobě jenom toto dílo. Potom ji napadlo, že manžel Hannah Pottsové také po sobě zanechal živé dílo, malou holčičku.

Lucy máchla rukou nad hlavou a na chvilku se zamračila, když sevřela prsty kolem mušle, která v její dlani nebyla.

„Nikomu nedovolím, aby ti ublížil, miláčku. Slibuju, že budeš vždycky v bezpečí,“ zašeptala Izabela. Potom udělala něco, co nedělala už léta. Poklekla a sklonila hlavu. „Bože, nikdy neporozumím tvému tajemství. Můžu se jen pokusit být hodna toho, k čemu jsi mě povolal. Dej mi sílu pokračovat.“ Na chvíli propadla pochybnostem a roztřásla se, dokud nedokázala znovu ovládnout rytmus svého dechu. „Hannah Pottsová… Hannah Roennfeldtová,“ řekla a třídila si myšlenky. „Vím, že i ona je v bezpečí tvých rukou. Dej nám všem mír.“ Poslouchala vítr i oceán a cítila, jak vzdálenost v ní obnovuje pocit bezpečí, o který ji poslední dva dny připravily. Položila mušli vedle postele, kde ji Lucy snadno najde, až se ráno vzbudí, a s novým odhodláním tiše odešla z pokoje.

≈

Pro Hannah Roennfeldtovou bylo lednové pondělí po onom křtu významné.

Když se šla podívat do schránky, očekávala, že ji najde prázdnou; zkontrolovala ji včera v rámci rituálu, který si vytvořila, aby jí po tom strašném Dni veteránů před téměř dvěma lety nějak plynul čas. Nejprve chodila na policejní stanici, někdy se nezmohla na víc než na tázavý pohled, při němž strážník Harry Garstone jen beze slova zavrtěl hlavou. Když odešla, jeho kolega strážník Lynch řekl: „Chudák ženská. Takhle hrozně skončit…“ Potřásl hlavou a pokračoval v papírování. Každý den procházela jinou část pláže a hledala znamení či stopu, třeba kus dřeva nebo kousek vidlice na veslo.

Vytáhla z kapsy dopis pro svého manžela a dítě. Někdy k němu přiložila výstřižek z novin, že do města přijel cirkus, nebo dětskou říkanku, kterou ručně přepsala a ozdobila ji barvami. A hodila dopis do vln v naději, že inkoust pronikající obálkou dojde v jednom či druhém oceánu k jejím milovaným.

Na zpáteční cestě se zastavila v kostele a seděla tiše v poslední lavici blízko sochy svatého Judy. Někdy zůstala až do chvíle, kdy štíhlé stíny blahovičníků dopadly na vitráže a její votivní svíčky se proměnily v chladná kola ztvrdlého vosku. Když tu seděla ve stínu, Frank a Grace ještě jaksi existovali. Když už nebylo vyhnutí, vrátila se domů a otevřela schránku na dopisy, ale jen tehdy, měla-li dost síly čelit zklamání z toho, že bude prázdná.

Dva roky psala každému, kdo jí přišel na mysl: nemocnicím, vedení přístavu, námořnictvu, prostě každému, kdo by mohl zaslechnout, že je někdo viděl. Ale dostávala pouze zdvořilá ujištění, že by jí dali vědět, kdyby se k nim dostaly jakékoli zprávy o jejím pohřešovaném manželovi a dceři.

Toho lednového rána bylo horko a straky vřeštěly svoje vodopády křiku, které se snášely po eukalyptech pod vymeteným azurovým nebem. Hannah přešla těch několik metrů od přední verandy po dlážděné cestě jako v transu. Trvalo dlouho, než si všimla gardénie a věncovce a jejich utěšující, sladké, krémové vůně. Zrezavělá železná schránka zaskřípala, jak ji pomalu otvírala; byla stejně unavená a neochotná se otevřít jako ona sama. Uvnitř se blýsklo něco bílého. Zamrkala. Byl to dopis.

Šnek už si v něm vykousal cestičku a papír se okolo ohlodaných částí v jednom rohu leskl jako duha. Známka chyběla, rukopis byl rozvážný a pevný.

Odnesla dopis dovnitř a položila ho na jídelní stůl, okraj obálky srovnala s lesklou dřevěnou hranou. Dlouho před ním seděla, než vzala nůž na dopisy s perleťovou střenkou a opatrně obálku rozřízla, aby neroztrhla to, co bylo uvnitř.

Vytáhla jen malý lístek, na němž stálo:

Netrapte se pro svou holčičku. Je v bezpečí. Je zahrnutá láskou a dobrou péčí a vždy také bude. Váš manžel odpočívá v pokoji v Božích rukou. Doufám, že tohle Vám přinese klid.

Modlete se za mě.

V domě byla tma, brokátové závěsy měla zatažené jako štít proti prudkému světlu. Cikády cvrkaly ve vinné révě na zadní verandě tak úporně, že jí hučelo v uších.

Prohlížela si rukopis. Slova se jí tvořila před očima, ale ona je nedokázala úplně rozluštit. Srdce jí naráželo na plíce a snažila se nadechnout. Napůl očekávala, že dopis zmizí, když ho otevře, něco takového už se jí dřív stalo, když měla pocit, že možná zahlédla Grace na ulici, třeba se před ní mihly její růžové šatičky, aby potom zjistila, že to byl jen balík či dámská sukně té barvy; jindy zahlédla postavu a přísahala by, že je to její manžel, dokonce ho i zatahala za rukáv, ale uviděla jen zmatený výraz člověka, který měl s jejím mužem společného asi tolik, jako mají den a noc.

„Gwen?“ zavolala, když konečně našla slova. „Gwen, mohla bys na chvilku přijít?“ Zavolala sestru od stolu, vyděšená, že by dopis mohl zmizet, kdyby se pohnula, že to všechno je snad jen přelud způsobený tmou.

Gwen měla v rukou vyšívání. „Volala jsi mě, Hanny?“ Hannah mlčela, jen opatrně kývla směrem k dopisu. Sestra ho vzala. „Aspoň se mi to jen nezdá,“ pomyslela si Hannah.

Za hodinu odešly ze svého skromného dřevěného domku na kraj města, kde na kopci stálo Bermondsey, kamenné sídlo Septima Pottse.

„A to prostě byl ten dopis dneska ve schránce?“ zeptal se.

„Jo,“ odpověděla Hannah, stále zaražená.

„Kdo by něco takového udělal, tati?“ zeptala se Gwen.

„Určitě někdo, kdo ví, že Grace je naživu!“ ozvala se Hannah. Nevšimla si pohledu, který si otec vyměnil s její sestrou.

„Hannah, už je to dost dlouho,“ řekl Septimus.

„To vím!“

„Táta jen říká, že je divné, že se k nám nic nedostalo dřív, a teď dostaneš zničehonic tohle,“ přidala se Gwen.

„Ale je to něco!“ odporovala Hannah.

„Ach, Hanny,“ zavrtěla hlavou Gwen.

Později téhož dne seržant Knuckey, nejstarší policista na Mysu Partageuse, rozpačitě seděl na nízké polstrované židli, udržoval na svém širokém koleně v rovnováze elegantní šálek s čajem a dělal si poznámky.

„A nezahlédla jste náhodou okolo domu někoho podezřelého, slečno Pottsová?“ zeptal se Gwen.

„Nikoho.“ Džbánek s mlékem položila na odkládací stolek. „Sem normálně nikdo nechodí,“ dodala.

Něco si poznamenal.

„Takže?“

Knuckey pochopil, že se Septimus ptá jeho. Znovu prozkoumal dopis. Úhledný pravopis. Běžný papír. Neposláno poštou. Někdo z místních? Bůh ví, že tu jsou stále lidé, které by potěšilo, kdyby Němčourova milenka trpěla. „Obávám se, že není moc čeho se chytit.“ Trpělivě poslouchal, jak mu Hannah odporuje, že tu jsou určitě stopy. Všiml si, že otec se sestrou vypadají trochu rozpačitě, jako když šílená tetička začne u jídla vykládat o Ježíšovi.

Když ho Septimus vyprovodil ke dveřím, sundal si seržant klobouk a tiše řekl: „Vypadá to jako krutá provokace. Myslím si, že je načase zakopat válečnou sekeru. Ať už měli proti tomu frickovi cokoli, takovéhle žerty by si mohli odpustit. Být vámi, nechal bych si to pro sebe. Aby se nezačali opičit další.“ Podal Septimovi ruku a dlouhou cestou lemovanou eukalypty odešel.

Když se Septimus vrátil do pracovny, položil Hannah ruku na rameno. „No tak, holčičko, hlavu vzhůru. Nesmíš tomu podléhat.“

„Ale já to nechápu, tati. Určitě je naživu! Proč by se někdo úplně zničehonic obtěžoval psát o něčem takovém lži?“

„Víš co, zlatíčko, co kdybych zdvojnásobil odměnu? Budou to dva tisíce guineí. Pokud někdo opravdu něco ví, brzo se to dozvíme.“ Když Septimus naléval dceři další šálek čaje, výjimečně mu nedělalo radost, že o své peníze pravděpodobně nepřijde.

≈

Ačkoli Septimus Potts vládl obchodu v okolí Partageuse až hrozivým způsobem, nebylo moc lidí, kteří by mohli říci, že ho dobře znají. Zuřivě chránil svou rodinu, ale jeho hlavním protivníkem byl vždycky osud. Septimovi bylo pět let, když v roce 1869 vystoupil v přístavu ve Fremantle z Káhirské královny. Na krku měl malou dřevěnou destičku, kterou mu dala matka, když ho v přístavu v Londýně rozpačitě políbila na rozloučenou. Stálo na ní: „Jsem dobrý křesťanský chlapec. Prosím, postarejte se o mě.“

Septimus byl sedmé a poslední dítě majitele železářství v Bermondsey, jenž zakončil pobyt na tomto světě pod kopyty splašeného tažného koně jen tři dny po chlapcově narození. Matka dělala, co mohla, aby udržela rodinu pohromadě, ale po pár letech, když dostala souchotiny, pochopila, že se musí o budoucnost svých dětí nějak postarat. Všechny, které mohla, poslala k příbuzným v Londýně a okolí, kde pomáhali lidem, již jim poskytli střechu nad hlavou. Ale nejmladší byl moc malý, takže na něj jenom brala z už tak malých úspor, a jednou z posledních věcí, jež na světě udělala, bylo to, že ho poslala samotného na cestu do Západní Austrálie.

Jak vyprávěl o desítky let později, taková zkušenost přinese člověku buď chuť umřít, nebo žízeň po životě, a on pochopil, že si pro něj smrt přijde stejně hodně brzy. A tak když ho popadla kulatá, opálená žena z Námořnické misie a poslala ho do „dobrého domova“ na jihovýchod, neptal se a nestěžoval si; krom toho, kdo by ho poslouchal? Začal nový život v Kojonupu, městě daleko na východ od Partageuse, s Waltem a Sárou Flindellovými, kteří nuzně živořili jako tahači santalového dřeva. Byli to dobří lidé, ale taky dost mazaní, aby věděli, že santalové dřevo je dost lehké, aby ho dokázalo nakládat a vozit i dítě, a proto souhlasili, že si chlapečka vezmou k sobě. Septimus si připadal jako v ráji, když měl po čase stráveném na lodi pevnou půdu pod nohama a nikdo mu nevyčítal každý kousek chleba.

Tak Septimus poznal svou novou vlast, do níž připlul jako balík bez adresáta, a začal mít rád Walta a Sáru i jejich praktičnost. Malá chata na jejich vyklučeném pozemku neměla skleněné tabulky v oknech ani tekoucí vodu, ale zpočátku se vždycky zdálo, že mají dostatek všeho, co potřebují.

Když drahé santalové dřevo, někdy cennější než zlato, nakonec v podstatě smetl rybolov, Walt a Septimus přešli na pilu, jaké se otvíraly v okolí Partageuse. Stavba majáků podél pobřeží znamenala, že se nákladní doprava na této trase stala z čistého hazardu přijatelným obchodním rizikem, a díky novým železnicím a přístavům se lesy daly rozřezat a vyvézt kamkoli do světa rovnou od vlastního prahu.

Septimus pracoval jako ďas, modlil se a vyprosil si na pastorově ženě vždy v neděli hodiny čtení a psaní. Nikdy neutratil půlpenci, kterou nemusel, a nikdy nepropásl příležitost si nějakou vydělat. Septimus prostě dokázal spatřit příležitost tam, kde jiní ne. I když ani v botách neměřil víc než metr sedmdesát, nosil se jako daleko větší pán a vždy se oblékal tak dobře, jak to peníze dovolovaly. Někdy z něj byl skoro elegán, ale přinejmenším měl vždy v neděli do kostela čisté šaty, i když je musel o půlnoci vyprat, aby z nich po celodenní šichtě dostal piliny.

To všechno se mu vyplatilo, když v roce 1892 čerstvě jmenovaný baronet z Birminghamu projížděl kolonií a hledal něco zvláštního, do čeho by trochu investoval. Septimus se chopil šance začít s obchodem a přesvědčil baroneta, aby vložil peníze do malého kusu země. Septimus investici chytře ztrojnásobil a opatrným riskováním a prozíravou investicí svého podílu začal brzy obchodovat sám. V roce 1901, kdy se kolonie připojila k nově utvořenému státu Austrálie, byl jedním z nejbohatších obchodníků se dřevem na míle daleko.

Dařilo se mu. Vzal si Ellen, dceru z bohaté rodiny z Perthu. Narodily se jim Hannah a Gwen a jejich domov, Bermondsey, se na jihozápadě stal synonymem stylu a úspěchu. Potom na jednom z jejich proslulých pikniků v buši, podávaných na krásném plátně a stříbře, jeho milovanou ženu kousl těsně nad kotník had a během hodiny zemřela.

Když jeho dcery odešly domů toho dne, kdy přišel onen záhadný dopis, pomyslel si Septimus, že životu, tomu bastardovi, se nedá nikdy věřit. Co jednou rukou dává, druhou si bere. Když se narodilo to dítě, konečně se usmířil s Hannah, a potom její manžel i s dítětem zmizí do nicoty a ji tady nechá zničenou. Teď zas čeří vodu nějaký potížista. Člověk prostě musí počítat Boží dary a děkovat, že to není horší.

≈

Seržant Knuckey zasedl ke stolu, ťukal tužkou do pijáku a sledoval tenoučké stříbřité stopy po ní. Chudák ženská. Kdo jí může mít za zlé, že chce, aby její dítě bylo naživu? Jeho Irene dodnes někdy oplakává malého Billyho, a už je to dvacet let, co se jako batole utopil. Narodilo se jim dalších pět dětí, ale smutek je nikdy neopustil.

Ale i tak není nejmenší šance, že by to dítě bylo pořád naživu. Vzal čistý list papíru a začal psát záznam. Roennfeldtova žena si přinejmenším zaslouží formality.

Kapitola 17

≈

„Váš manžel odpočívá v pokoji v Božích rukou.“ V den, kdy přišel dopis, četla Hannah Roennfeldtová tu větu znovu a znovu. Grace žije, ale Frank je mrtvý. Chce věřit tomu prvnímu, ale nechce věřit tomu druhému. Frank. Franz. Vybavuje si laskavého muže, s nímž život smýkal sem a tam zvláštní cestou, která ho kdovíjak dovedla k ní.

První zvrat ho v šestnácti letech vytrhl ze života na vysoké noze ve Vídni, když je otcovy hráčské dluhy zavedly až k příbuzným do Kalgoorlie, místa od Rakouska tak vzdáleného, že i nejzapálenější věřitel to vzdá. Přepych vystřídalo odříkání a syn se chopil pekařského řemesla v obchodě vedeném jeho strýčkem a tetou, kteří si léta předtím při příjezdu změnili jména z Fritze a Mitzie na Clivea a Millie. Říkali, že je důležité splynout s davem. Matka to chápala, ale otec se s pýchou a zatvrzelostí, jež zapříčinila jeho finanční krach, odmítal přizpůsobit a ani ne za rok skočil pod vlak mířící do Perthu, čímž se Frank stal hlavou domácnosti.

Za pár měsíců ho jako příslušníka nepřátelského státu internovali, nejprve na ostrově Rottnest, potom dál na východě. Chlapcem, už tak vykořeněným a truchlícím, navíc opovrhovali i kvůli něčemu, co se stalo daleko a s čím neměl nic společného.

A nikdy si nestěžoval, pomyslela si Hannah. Franka jeho vždy připravený široký úsměv neopustil ani v roce 1922, kdy se setkali poté, co nastoupil do pekárny v Partageuese.

Vzpomínala si, jak se s ním poprvé setkala na hlavní ulici. Jarní ráno bylo slunečné, ale říjen s sebou ještě přinášel štiplavý chlad. Usmál se na ni a podal jí šátek, poznala, že je její.

„Zrovna jste ho nechala v knihkupectví,“ řekl.

„Děkuji. To je od vás moc milé.“

„Krásný šátek, a ta výšivka. Moje matka také mívala takový. Čínské hedvábí je dost drahé, byla by škoda ho ztratit.“ Zdvořile pokývl a chtěl odejít.

„Ještě jsem vás tu neviděla,“ řekla Hannah. Také ještě neslyšela jeho okouzlující přízvuk.

„Zrovna jsem nastoupil do pekárny. Jmenuji se Frank Roennfeldt. Těší mě, že vás poznávám, madam.“

„Tedy vítejte v Partageuse, pane Roennfeldte. Snad se vám tu bude líbit. Já jsem Hannah Pottsová.“ Bojovala s balíky, jak se snažila přetáhnout si šátek přes rameno.

„Dovolte, prosím,“ nabídl se a přehodil přes ni šátek jediným ladným pohybem. „Přeji vám krásný den.“ Znovu se široce usmál. Slunce rozzářilo jeho modré oči a světlé vlasy se mu leskly.

Když přecházela ulici k čekající drožce, všimla si nedaleko stojící ženy, jež ji probodla pohledem a odplivla si na chodník. Hannah to šokovalo, ale nic neřekla.

O pár týdnů později znovu zavítala do malého knihkupectví Maisie McPheeové. Když vstoupila, uviděla Franka, jak v rohu čelí útoku ženštiny, která podtrhovala svoje slova máváním holí. „Už jen ta představa, Maisie McPheeová!“ vykřikovala. „Už jen ta představa, že jste mohla prodávat knihy podporující Němčoury. Ta zvířata mě připravila o syna a vnuka a nehodlám se dívat, jak jim posíláte peníze jako Červený kříž.“

Maisie stála mlčky a Frank řekl: „Je mi líto, jestli jsem vás urazil, paní. Slečna McPheeová za to nemůže.“ Usmál se a ukázal jí vnitřek knihy. „Vidíte? Je to jen poezie.“

„Jenom poezie, to zrovna!“ vyštěkla žena a udeřila holí o zem. „Z jejich úst nikdy nevyšlo slušné slovo! Slyšela jsem, že máme ve městě Němčoura, ale nemyslela jsem si, že budete mít tu drzost nám to takhle vpálit do tváře! A co se týče vás, Maisie!“ Otočila se k pultu. „Váš otec se určitě ve svém požehnaném hrobě obrací.“

„Prosím, moc mě to mrzí,“ řekl Frank. „Slečno McPheeová, nechte si tu knihu, prosím. Nechtěl jsem nikoho urazit.“ Na pult položil desetišilinkovou bankovku a při odchodu se protáhl kolem Hannah, aniž by si jí všiml. Žena vyběhla hned po něm a vydala se za ťukotu hole na druhou stranu.

Maisie a Hannah na sebe chvíli koukaly, než se prodavačka zmohla na úsměv a řekla: „Máte tu seznam, slečno Pottsová?“

Zatímco Maisie přehlížela stránku, zahleděla se Hannah na opuštěnou knihu. Zajímalo ji, jak taková krásná kniha vázaná v kůži barvy lesní zeleně mohla někoho tolik urazit. Když ji otevřela, zaujalo ji gotické písmo na předsádce. Stálo tam: Das Stundenbuch – Rainer Maria Rilke. Ve škole se vedle francouzštiny učila i němčinu a o Rilkovi slyšela.

„A nebude vám vadit, když si vezmu i tuhle knihu?“ zeptala se, když vytahovala dvě librové bankovky. Když se na ni Maisie překvapeně podívala, řekla: „Je načase, abychom všichni nechali minulost minulostí, nemyslíte?“

Prodavačka zabalila knihu do hnědého papíru a převázala provázkem. „Upřímně řečeno, ušetřím si tak pokus posílat to zpátky do Německa. Nikdo jiný si to nekoupí.“

O chvilku později Hannah položila balíček na pult v pekárně. „Chtěla bych se zeptat, jestli byste tohle mohl dát panu Roennfeldtovi, prosím. Zapomněl si to v knihkupectví.“

„Je vzadu. Zavolám ho.“

„To není třeba. Moc děkuji,“ řekla a odešla z obchodu, než pekař stačil cokoli dodat.

Za pár dní se u ní Frank zastavil, aby jí osobně poděkoval za laskavost, a její život se vydal novou cestou, jež se nejprve zdála být tou nejšťastnější, o jaké mohla snít.

≈

Radost Septima Pottse nad zjištěním, že se jeho dcera stýká s někým místním, se změnila ve zděšení, když zjistil, že je to pekař. Ale pamatoval na své skromné začátky a byl odhodlaný mu jeho řemeslo nevyčítat. Ale když zjistil, že se jedná o Němce – nebo prakticky vzato Němce –‚ jeho zděšení přerostlo v odpor. Při vzájemných hádkách, které začaly velmi záhy, se on i Hannah ve svých stanoviscích jen utvrdili, jelikož oba byli rozumem i srdcem stejně neústupní.

Během dvou měsíců se situace vyhrotila. Septimus Potts rázoval po salonku a snažil se tu novinu vstřebat. „Holka, ty ses zbláznila?“

„Jsem rozhodnutá, tati.“

„Vzít si Němčoura!“ Zadíval se na fotku Ellen, jež stála v ozdobném stříbrném rámečku na krbové římse. „V první řadě by mi to tvoje matka nikdy neodpustila. Slíbil jsem jí, že tě řádně vychovám…“

„A to jsi taky udělal, tati, opravdu.“

„No tak něco se asi nepovedlo, když mi tu povídáš, že se dáš dohromady s mizerným německým pekařem.“

„Je to Rakušan.“

„Co je v tom za rozdíl? Mám tě vzít do domu pro veterány a ukázat ti kluky, co pořád kvůli plynu blábolí jak idioti? Proč zrovna já? Vždyť já tu blbou nemocnici zaplatil!“

„Moc dobře víš, že Frank ve válce ani nebyl, že ho tady internovali. Nikomu nikdy neublížil.“

„Hannah, měj přeci rozum. Jsi hezké děvče. Tady okolo je tolik chlapů, kterým by bylo ctí si tě vzít za ženu, hergot, i v Perthu, Sydney nebo dokonce Melbourne by se našli.“

„Chceš říct, že by jim bylo ctí mít tvoje peníze.“

„A jsme zas u toho, co? Jsi pro moje peníze moc dobrá, že jo?“

„O to nejde, tati…“

„Dřel jsem jako mezek, abych se dostal tam, kde jsem teď. Nestydím se za to, kdo jsem, ani za to, odkud jsem přišel. Ale ty, ty máš šanci mít něco lepšího.“

„Já jen chci šanci žít si svůj život.“

„Hele, jestli se chceš věnovat charitě, tak můžeš jít dělat misionářku domorodcům. Nebo pracovat v sirotčinci. Ale nemusíš se za tu charitu provdat.“

Zrudla a srdce se jí z jeho poslední narážky rozbušilo, nejen rozhořčením, ale někde v nitru také neurčitou obavou, že by to mohla být pravda. Co když mu řekla „ano“ jen natruc nápadníkům, kterým šlo o její peníze? Nebo mu jen chtěla vynahradit všechno, co si musel vytrpět? Potom se zamyslela, co v ní vyvolává jeho úsměv a to, jak zvedne bradu, když o něčem přemýšlí, a znovu si byla jistá.

„Tati, je to slušný člověk. Dej mu šanci.“

„Hannah.“ Septimus jí položil ruku na rameno. „Víš, že pro mě znamenáš celý svět.“ Pohladil ji po hlavě. „Jako malá jsi nedovolila matce, aby ti česala vlasy, víš to? Říkalas: ‚Tatínek! Já chci, aby mě česal tatínek!‘ A já jsem šel. Sedla sis mi večer u krbu na klín a já jsem tě česal, zatímco se na ohni pekly lívance. Neřekli jsme mamince, že sis polila šaty máslem. A vlasy ti zářily jako perské princezně… Prostě počkej. Jen chvíli,“ prosil otec.

Pokud jen potřeboval čas, aby tu myšlenku přijal za svou, aby to začal cítit jinak… Hannah se chystala mu vyhovět, ale on pokračoval. „Uvidíš to stejně jako já, pochopíš, že děláš hroznou chybu…“ Namáhavě se nadechl, přesně tak, jak to u něj viděla, když rozhodoval o obchodních záležitostech. „A budeš děkovat Bohu, že jsem ti to rozmluvil.“

Odtáhla se. „Nebudeš mi do toho mluvit. Nemůžeš mi zabránit, abych si Franka vzala.“

„Chceš říct, že tě před tím nemůžu ochránit.“

„Jsem dost stará na to, abych se vdala bez svolení, a taky to udělám, když budu chtít.“

„Může ti být jedno, co to udělá se mnou, ale mysli na svou sestru. Víš, co si o tom pomyslí místní.“

„Místní jsou xenofobní pokrytci!“

„Ach, to univerzitní vzdělání se vážně vyplatilo. Teď můžeš vlastního otce ponižovat svými nóbl slovy.“ Podíval se jí do očí. „Nikdy bych si nemyslel, že tohle řeknu, ale pokud si ho vezmeš, tak nedostaneš moje požehnání, holčičko. A ani moje peníze.“

S klidem, který Septimovi hned připomněl její matku, stála Hannah vzpřímeně a bez pohnutí. „Jestli to takhle chceš, tati, tedy to tak bude.“

≈

Po skromné svatbě, jíž se Septimus odmítl zúčastnit, žili manželé v chatrném dřevěném domě na kraji města. Žili bezpochyby skromně. Hannah dávala hodiny klavíru a učila několik lesních dělníků číst a psát. Pár z nich mělo zlomyslnou radost z představy, že zaměstnávají – byť jen na hodinu týdně – dceru muže, který zaměstnává je. Ale celkem vzato lidé uznávali její vlídnost a upřímnou slušnost.

Byla šťastná. Našla manžela, s nímž jako by si úplně rozuměla; mohla s ním mluvit o filozofii i antické mytologii a jeho úsměv dokázal rozptýlit starosti a ulehčoval jí strádání. Jak roky plynuly, tak k pekaři, jehož přízvuk nikdy úplně nezmizel, byli lidé smířlivější. Někteří, jako žena Billyho Wisharta nebo Joe Rafferty se svou matkou, pořád demonstrativně přecházeli na druhou stranu ulice, když ho spatřili, ale situace se z větší části uklidnila. V roce 1925 Frank a Hannah dospěli k názoru, že mají dost životní jistoty a peněz, aby přivedli na svět dítě, a tak se jim v únoru 1926 narodila dcera.

Hannah si vybavila Frankův melodický tenor, když houpal kolébkou. „Schlaf, Kindlein, schlaf. Dein Vater hüt’ die Schaf . Die Mutter schüttelt’s Bäumelein, da fällt herab ein Träumelein. Schlaf, Kindlein, schlaf.“

Seděl s bolavými zády v místnůstce osvětlené parafinovou lampou na židli, jež potřebovala opravit, a řekl jí: „Nedovedu si představit šťastnější život.“ Tvář mu nerozzářilo světlo lampy, ale malé stvoření v kolébce, jehož dech svědčil o tom, že ho konečně přemohl spánek.

≈

V březnu vyzdobili oltář vázami s kopretinami a věncovci z vlastní zahrady a sladká vůně se vinula prázdnými lavicemi po celém kostele. Hannah si oblékla světle modré šaty a k nim ladící plstěný klobouk a Frank si vzal svatební oblek, který mu i po čtyřech letech stále padl. Jako kmotři přijeli z Kalgoorlie jeho sestřenice Bettina s manželem Wilfem, kteří se shovívavě usmívali na drobné miminko, jež Hannah držela v náruči.

Reverend Norkells stál vedle křtitelnice a lehce zavrávoral, když vzal do ruky jasně barevnou záložku, aby si otočil stránku na obřad křtu. Jeho nemotornost možná měla co dělat s tím, že z jeho dechu byl lehce cítit alkohol. „Bylo toto dítě už pokřtěno?“ začal.

Bylo horké a dusné sobotní odpoledne. Kolem poletovala tlustá masařka a pravidelně se létala napít ke křtitelnici, odkud ji kmotr s kmotrou odháněli. Vracela se až moc často a Wilf ji manželčiným vějířem plácnul, až zaplula do svěcené vody jako ožrala do strouhy. Kněz ji vylovil, a ani se nepozastavil, když se tázal: „Zříkáte se ve jménu tohoto dítěte ďábla a všech jeho skutků?“

„Zříkám se jich všech,“ odpověděli jednohlasně kmotr s kmotrou.

S jejich slovy zavrzaly dveře od kostela v odpovědi na to, jak do nich někdo nejistě strčil. Hannah zaplesalo srdce při pohledu na otce a sestru Gwen, jak poklekají v poslední lavici. S otcem nepromluvila ode dne, kdy odešla z domova, aby se vdala, a očekávala, že na pozvánku ke křtu odpoví tradičně mlčením. „Pokusím se,“ slíbila Gwen. „Ale víš, jaký je to tvrdohlavý mezek. Slíbím ti tolik, že já přijdu, ať si on říká, co chce. Tohle už trvá moc dlouho.“

Frank se otočil k Hannah. „Vidíš?“ zašeptal. „Bůh všechno zařídí, stačí tomu dát čas.“

„Milosrdný Bože, smyj všechno staré a špatné, aby ten, jehož jsi učinil svým obrazem, povstal z vody a z Ducha svatého jako nový člověk…“ Slova se odrážela od stěn kostela a holčička se v matčině náruči kroutila a pofňukávala. Když začala kňourat, Hannah jí k drobounkým rtíkům dala kloub svého malíčku a ona spokojeně začala sát. Obřad pokračoval, Norkells vzal dítě a řekl kmotrovi a kmotře: „Jaké jméno jste se rozhodli dát tomuto dítěti?“

„Grace Ellen.“

„Grace Ellen, křtím tě ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého.“

Po zbytek obřadu dítě zíralo na jasně barevné sklo v oknech, stejně fascinované, jako bude o dva roky později, když se na něj zpoza křtitelnice bude dívat znovu v náruči jiné ženy.

≈

Septimus po obřadu zůstal v lavici. Když Hannah šla uličkou, dítě se pod peřinkou kroutilo a otáčelo hlavičku na všechny strany. Hannah se zastavila u otce, jenž vstal, když mu podala jeho vnouče. Zaváhal, ale potom natáhl ruce a dítě si vzal.

„Grace Ellen. Tvoji matku by to dojalo.“ Víc toho ze sebe dostat nedokázal, když si dítě užasle prohlížel, a potom mu ukápla slza.

Hannah ho vzala za ruku. „Pojď pozdravit Franka,“ řekla a vedla ho uličkou.

„Prosím, chtěla bych, abyste šli dál,“ řekla později Hannah, když otec s Gwen stáli u jejich dveří. Septimus se nemohl rozhodnout. Malý dřevěný domek, sotva větší než bouda, mu připomínal přístřešek Flindellových, v němž sám vyrostl. Prošel dveřmi a během pár kroků se vrátil o padesát let zpátky.

V předpokoji mluvil škrobeně, ale zdvořile s Frankovými bratranci. Složil Frankovi poklonu za vynikající křestní dort a malý, ale výtečný výběr jídla. Koutkem oka stále poměřoval praskliny v omítce a díry v koberci.

Když odcházel, vzal si Hannah stranou a vytáhl peněženku. „Vezmi si něco na…“

Hannah mu jemně odstrčila ruku. „To je v pořádku, tati. Máme se dobře.“

„Ale jistě, že ano. Ale teď, když máte malou…“

Chytila ho za paži. „Vážně. Je to od tebe milé, ale vystačíme si sami. Přijď brzy na návštěvu.“

Usmál se a políbil na čelo nejprve dítě a potom i dceru. „Děkuju, Hanny.“ A sotva znatelně zamumlal: „Ellen by chtěla, abych na její vnučku dohlédl. A… stýskalo se mi po tobě.“

Během týdne došly dárky pro miminko z Perthu, Sydney a ještě vzdálenějších míst. Kolébka, mahagonový prádelník. Šaty, čepičky a věci na koupání. Vnučka Septima Pottse bude mít to nejlepší, co se za peníze dá koupit.

≈

„Váš manžel odpočívá v pokoji v Božích rukou.“ Dopis vzbudil v Hannah smutek i novou naději. Bůh jí vzal muže, ale zachránil dceru. Pláče nejenom smutkem, ale také hanbou nad svými vzpomínkami z toho dne.

Město některé věci přikryje rouškou zapomnění. Je to malé společenství, v němž každý ví, že někdy je snaha zapomenout stejně důležitá jako snaha pamatovat si jakýkoli slib. Děti mohou vyrůst, aniž by věděly o mladických nerozvážnostech svého otce nebo že padesát mil od nich žije jejich nemanželský sourozenec, nesoucí jméno cizího muže. Historie je schválená všeobecným souhlasem.

A tak život plyne dál, pod ochranou mlčení, jež uspává hanbu. Muži, kteří by po návratu z války mohli vyprávět o zoufalých selháních svých druhů na prahu smrti, řeknou pouze, že zemřeli statečně. Pro okolní svět žádný voják nikdy nenavštívil bordel, nechoval se brutálně ani neutekl a neschoval se před nepřítelem. Jako trest stačilo, že tam vůbec byli. Když manželky schovávají peníze nebo kuchyňské nože před vyšinutými muži, činí tak beze slova a někdy si to ani neuvědomují.

A tak pro Hannah Roennfeldtovou zůstává vzpomínka na ztrátu Franka tou, ohledně které pochopila, že si ji má nechat pro sebe. „K čemu jitřit staré rány?“ řeknou jí lidé v úzkostné snaze vrátit se k civilizovanému obrazu života v Partageuse. Ale Hannah si to pamatuje.

Den veteránů. Hospody se naplnily muži, kteří ve válce byli nebo ztratili bratra, i těmi, kteří se vrátili od Gallipoli a od Sommy a ještě se nepřenesli přes posttraumatický válečný šok a yperit, i když uplynulo už deset let. Dvacátého pátého dubna 1926. Na zadním baru se hraje hazard, který pro tento den policisté přehlížejí. Dokonce se i přidají, byla to i jejich válka. Pivo teče proudem, hovor je pořád hlasitější a písně sprostší. Je třeba zapomenout mnohé. Vrátili se na své farmy, za své kancelářské stoly anebo za katedru a vyrovnali se s tím, prostě se s tím srovnali, sakra, protože neměli na výběr. A čím víc pijí, tím hůř se jim zapomíná, tím víc chtějí do něčeho či někoho praštit – na férovku, jeden na jednoho. Pitomí Turci. Pitomí Němčouři. Parchanti mizerní.

A Frank Roennfeldt poslouží jako kdokoli jiný. Jediný Němec ve městě, až na to, že je Rakušan. Nikoho nepříteli bližšího nemají, a tak začnou hvízdat „Tipperary“, když ho vidí jít za soumraku po ulici s Hannah. Ta je od pohledu nervózní a zavrávorá. Frank hned bere malou Grace do náruče, popadne svetr, který má jeho žena přehozený přes ramena, přikryje jím malou a rychle jdou se skloněnými hlavami dál.

Chlapci v hospodě dojdou k názoru, že tohle je dobrá zábava, a vyběhnou ven. Chlapi z dalších hospod na hlavní ulici se přidávají a jednoho vtipálka napadne, že by to byla skvělá legrace, kdyby shodil Frankovi čepici, a také to udělá.

„Nech nás na pokoji, Joe Rafferty!“ spílá mu Hannah. „Vrať se do hospody a dej nám pokoj.“ Rychle odcházejí.

„Nech nás na pokoji!“ napodobuje ji Joe a piští. „Mizernej fricku! Všichni jste stejný zbabělci!“ Otočí se k davu. „A podívejte se na ty dva a jejich krásný miminko.“ Sotva je mu rozumět. „Abyste věděli, fricek dřív děti žral. Pekli si je zaživa, hajzlové.“

„Jděte pryč, nebo zavoláme policii!“ křičí Hannah a vzápětí ztuhne při pohledu na strážníky Harryho Garstonea a Boba Lynche, jak oba stojí na verandě hotelu, v rukou drží sklenice a usmívají se pod vousy.

Najednou vzplane oheň, jako když škrtne zápalkou. „Pojďte, chlapi, užijeme si s těma skopčáckýma milencema trochu legrace!“ ozve se výkřik. „Zachráníme to dítě, než ho sežerou.“ A tucet opilců je oba nahání a Hannah zaostává, protože se nemůže přes pásek pořádně nadechnout, a volá: „Grace, Franku! Zachraň Grace!“ On prchá s uzlíčkem před davem, který ho žene k molu, srdce mu buší nepravidelně a bolest mu vystřeluje do paže, když běží po vratkých prknech nad vodou, skočí do první veslice, kterou vidí, a vesluje do bezpečí na moře. Než dav vystřízliví a věci se uklidní.

Svého času poznal horší věci.

Kapitola 18

≈

Přes den, kdy je neustále v pohybu a má dost práce, ví Izabela přesně, kde Lucy je. Je s ní spojená neviditelným poutem lásky. Nikdy se nezlobí, její trpělivost s holčičkou nemá mezí. Ať už jí upadne jídlo na zem nebo ušmudlanou ručičkou ozdobí nějakou zeď, nikdy jí není odpovědí ošklivé slovo ani nesouhlasný pohled. Když Lucy v noci pláče, Izabela ji něžně a láskyplně utěší. Přijímá dar, jenž jí život dal. A přijímá i břímě.

Když dítě odpoledne spí, jde Izabela na výběžek k dřevěným křížkům. Tam je její kostel, svatyně, kde se modlí za pomoc a za to, aby byla dobrou matkou. Také se, abstraktněji, modlí za Hannah Roennfeldtovou. Nepřísluší jí zpochybňovat řád věcí. Tady je Hannah pouze vzdálenou představou. Nemá tělo, neexistuje – na rozdíl od Lucy, jejíž každý výraz a každý výkřik Izabela zná. Pozoruje ten zázrak, jak se malá každým dnem vyvíjí, jako dárek, který se projeví v celé své kráse až časem. Rozvíjí se celá její osobnost, když pochytává a osvojuje si slova a začíná dávat najevo, jak se cítí a kým je.

Tak Izabela sedí v kapli beze zdí, oken či faráře a děkuje Bohu. A když k ní proniknou myšlenky na Hannah Roennfeldtovou, odpověď je vždy stejná: Prostě nemůže poslat dítě pryč, nemá právo ohrozit Lucyino štěstí. A Tom? Je to dobrý muž. Vždy udělá to, co je správné, na to se ona může spolehnout. On se s tím nakonec smíří.

Ale dostal se mezi ně nepatrný, nepřekonatelný odstup: neviditelný, tenoučký proužek země nikoho.

≈

Životní rytmus na Janusu se postupně obnovuje, Toma pohlcují detaily rituálů. Když se někdy probouzí ze snů o rozbitých kolébkách a kompasech bez ložisek, potlačí neklid a čeká na denní světlo, aby mu pomohlo. A samota ho ukolébá hudbou lži.

≈

„Víš, co je dneska za den, Lucy?“ zeptala se Izabela, když přetáhla holčičce přes hlavu svetr a dolovala její ručičky na konci rukávů. Od jejich návratu na Janus v lednu 1928 uplynulo šest měsíců.

Lucy malinko zvedla hlavu. „Hmm,“ hrála o čas.

„Chceš napovědět?“

Přikývla.

Izabela jí navlékla ponožku. „No tak. Druhou tlapku. Tááákhle. Dobře, napovím ti, že když budeš moc hodná holčička, mohli bychom mít večer pomeranče…“

„Loď!“ vykřikla holčička, sklouzla matce z kolena a skákala radostí s jednou botou na noze a druhou v ruce. „Přijede loď! Přijede loď!“

„Správně. Tak nazdobíme dům pro Ralpha a Zrzka?“

„Ano!“ volala za ní Lucy a uháněla do kuchyně. „Alf a Zuzek přijedou, táta!“

Tom ji zvedl a dal jí pusu. „No ty jsi ale chytrá! To sis všechno zapamatovala sama, nebo ti někdo pomohl?“

„Máma to říkala,“ přiznala se s úšklebkem, vykroutila se mu a běžela najít Izabelu.

Brzy už v kabátech a galoších mířily ke kurníku a Lucy si v ruce nesla menší kopii Izabelina košíku.

„To je teda módní přehlídka,“ podotkl Tom, když je míjel cestou do kůlny.

„Radši budu v teple, než abych byla okouzlující,“ řekla Izabela a rychle ho políbila. „Vypravili jsme se na vejce.“

V kurníku Lucy brala vejce oběma rukama a z úkolu, který byl otázkou několika vteřin, se stal slavnostní obřad. Každé si přiložila na tvář a podle pravdy hlásila buď „ještě je teplé!“, nebo „je úplně studené“, a podávala je Izabele, která je ukládala do bezpečí svého koše. Poslední si Lucy uložila do svého košíčku. Potom začala: „Děkuju, Dafné, děkuju, Kropenko…“ Takhle poděkovala za příspěvek všem slepicím.

Když Izabela na zeleninovém záhonku kopala brambory, držela spolu s ní násadu rýče.

„Myslím, že jeden vidím…“ řekla Izabela a čekala, až si Lucy všimne světlejšího místa v písčité hlíně.

„Támhle!“ vykřikla Lucy, vnořila ruce do jamky a vytáhla kámen.

„Skoro,“ usmála se Izabela. „A co to vedle? Podívej se kousek stranou.“

„Bambor,“ usmála se holčička a zvedla poklad nad hlavu. Hlína jí padala do vlasů a potom do očí, což ji rozplakalo.

„Podíváme se na to,“ řekla konejšivě Izabela a utřela si ruce do kalhot, než se jí do oka podívala. „Tady to máme, zamrkej na maminku. A je to pryč.“ A Lucy dál otvírala a zavírala oči.

„Je to pryč,“ řekla konečně. Potom zavolala: „Víc bambor!“ a lov znovu začal.

Izabela zametla všechny podlahy v domě a kupičky písku a prachu čekaly v rohu. Na okamžik odešla zkontrolovat chleba v troubě a při návratu našla cestičku přes celý domek, za niž vděčila Lucy, která se snaživě chopila lopatky.

„Mami, koukej! Já pomáhám!“

Izabela se dívala na tu pohromu a povzdychla si. „Dá se to tak říct…“ Zvedla Lucy a řekla: „Děkuju. Jsi hodná holka. A teď, jen tak pro jistotu, aby podlaha byla úplně čistá, ji ještě jednou zameteme, co?“ Potřásla hlavou a zamumlala: „Ach, Lucy Sherbourneová, ty budeš teda hospodyňka.“

Později se objevil ve dveřích Tom. „Je připravená?“

„Jo,“ odpověděla Izabela. „Obličej umytý, ruce taky. Žádné ušmudlané prstíky.“

„Tak pojď nahoru, prcku.“

„Nahoru po schodech, tati?“

„Ano, nahoru po schodech.“ Šla s ním na maják. U schodů natáhla ruce, aby ji mohl zezadu držet. „Tak, králíčku, budeme počítat. Jedna, dvě, tři.“ A tak šli nesnesitelně pomalu po schodech nahoru, Tom je nahlas počítal, i když Lucy už to dávno vzdala.

Nahoře v kopuli Lucy natáhla ruce. „Daekohed.“ Tom řekl: „Dalekohled dostaneš za okamžik, nejdřív tě zvedneme na stůl.“ Posadil ji na tabulky a podal jí dalekohled, ale přidržoval ho.

„Vidíš něco?“

„Mraky.“

„Jo, těch tu jsou mraky. Vidíš někde loď?“

„Ne.“

„Určitě?“ rozesmál se Tom. „Tebe bych teda za hlídače nechtěl. Co je to tamhle? Vidíš? Jak tam mám prst.“

Zakomíhala nohama. „Alf a Zuzek! Pomeranče!“

„Máma říkala, že budou pomeranče, jo? No, tak budeme doufat.“

Trvalo ještě hodinu, než loď zakotvila. Tom s Izabelou stáli na molu, Tom měl Lucy na ramenou.

„Celá uvítací komise!“ volal Ralph.

„Ahoj!“ křičela Lucy. „Lidi! Ahoj, Alfe, ahoj, Zuzku.“

Zrzek seskočil na molo a zvedl provaz, který mu Ralph hodil. „Dávej pozor, Lucinko,“ zavolal na dítě, jež teď stálo na zemi. „Tomu provazu by ses do cesty dostat nechtěla.“ Podíval se na Toma. „Páni, už je to vážně holčička, co? Už to není miminko Lucy!“

Ralph se zasmál. „To víš, mimina rostou.“

Zrzek uvázal provaz. „Vidíme ji jednou za pár měsíců, tím je to nápadnější. Děti ve městě vidíš každý den, a tak ti nedojde, že rostou.“

„A najednou z nich jsou kolohnáti jako ty!“ popíchnul ho Raplh. Vystoupil na molo a držel něco v ruce za zády. „Kdo mi pomůže vyložit věci z lodi?“

„Já,“ řekla Lucy.

Ralph mrknul na Izabelu a zpoza zad vytáhl konzervu s broskvemi. „Dobrá, tady máš něco opravdu, opravdu těžkého.“

Lucy se chopila plechovky oběma rukama.

„Teda, Lucinko, radši s tím buď opatrná. Pojď, vezmeme to do domu.“ Izabela se podívala na chlapy. „Taky můžu něco vzít, Ralphe.“ Ten vylezl na loď, vylovil poštu a několik lehkých balíčků. „Uvidíme se za chvilku v domě. Dám vařit vodu.“

Když dospělí po obědě dopili v kuchyni čaj, Tom poznamenal: „Lucy je nějak potichu…“

„Hmm,“ řekla Izabela. „Má dokončit obrázek pro naše. Půjdu se na ni podívat.“ Ale ještě než stihla odejít, Lucy vstoupila do kuchyně oblečená do Izabeliny spodničky, kterou za sebou táhla po zemi, na nohou měla boty s podpatky a na krku šňůru korálků, které dopoledne Izabele přivezli od matky.

„Lucy!“ řekla Izabela. „Ty ses mi hrabala ve věcech?“

„Ne,“ odpovědělo děvče a vykulilo oči.

Izabela se začervenala. „Normálně svoje spodní prádlo nevystavuju,“ omluvila se hostům. „Pojď, Lucy. Takhle tu zmrzneš. Oblečeme ti zase tvoje šaty. A promluvíme si o tom, jestli jsi lezla mamince do věcí. A o tom, že se má říkat pravda.“ Když odcházela z místnosti, usmívala se a nevšimla si výrazu, který se Tomovi objevil na tváři při její poslední poznámce.

≈

Lucy spokojeně peláší za Izabelou sbírat vajíčka. Fascinují ji nově vylíhlá kuřata, která se občas objeví, a drží si je pod bradou, aby cítila jejich načechrané zlaté chmýří. Když pomáhá tahat mrkev a pastináky, zabere někdy moc, spadne na záda a je celá od hlíny. „Ty moje malá nešiko!“ směje se Izabela. „Tak se zase zvedni.“

U piana sedí Izabele na koleni a mlátí do kláves mimo noty. Izabela jí drží ukazováček a pomáhá jí zahrát „Tři slepé myšky“. Potom Lucy řekne: „Sama, mami,“ a spustí znovu svou disharmonii.

Celé hodiny sedí na podlaze v kuchyni, čmárá barevnými pastelkami na zadní stranu starých formulářů z majáku a kreslí nahodilé klikyháky, na něž pyšně ukazuje a říká: „To je maminčin, tatínkův a Lucyin maják.“ Čtyřicetimetrovou hradní věž s hvězdou, stojící na dvorku, považuje za samozřejmost. Spolu s neskutečnými pojmy v knihách, jako jsou pes a kočka, zvládá skutečná slova „čočka“, „prizma“ a „lom“. „Je to moje hvězda,“ řekne jednoho večera Izabele a ukáže na maják. „Tatínek mi ji dal.“

Vypráví Tomovi zlomky příběhů o rybách, raccích a lodích. Když jdou dolů na pláž, blaží ji držet za ruku Toma i Izabelu a nechat se od nich houpat ve větru. Má oblíbenou frázi: „Lulu maják!“ Používá ji, když si kreslí čmáranice nebo v příbězích líčí sebe samu.

≈

Oceány se nikdy nezastaví. Neznají začátek ani konec. Vítr nikde nekončí. Někdy zmizí, ale jen proto, aby se za chvilku objevil někde jinde, znovu se vrhl na ostrov a udělal výpad, kterým Toma neohromí. Tady se žije v měřítku obrů. Čas se počítá na miliony let, kameny, které zdálky vypadají jako kostky vržené na pobřeží, jsou balvany široké desítky metrů, ohlazené tisíciletími, povalené na bok tak, že se vrstvy změnily ve svislé pruhy.

Tom se dívá, jak Lucy a Izabela pádlují v Rajské zátoce, holčička je nadšená tím, jak to stříká a jak je voda slaná, a také zářivě modrou hvězdicí, kterou našla. Tom ji sleduje, jak hvězdici svírá prsty a tvář jí září vzrušením a pýchou, jako kdyby ji sama stvořila. „Tati, podívej. Moje hvězdice!“ Tom se jen těžko soustředí na obě měřítka: na existenci ostrova a na existenci dítěte.

Zaráží ho, že křehký život té holčičky znamená pro něj víc než všechna tisíciletí předtím. Snaží se porozumět svým citům; jak může cítit něhu a zároveň úzkost, když ho Lucy líbá na dobrou noc nebo mu ukazuje odřené koleno, aby ho uzdravil kouzelným polibkem, který může dát jen rodič.

Ve vztahu k Izabele je také rozpolcený mezi touhou po ní a láskou – a pocitem, že nemůže dýchat. A tyto city spolu stále soupeří.

Když je někdy na majáku sám, přemýšlí o Hannah Roennfeldtové. Je vysoká? Je baculatá? Je jí Lucy podobná? Když si ji zkusí představit, vidí pouze dlaně zakrývající uplakanou tvář. Přeběhne mu mráz po zádech a vrátí se k nejbližší práci.

V tomhle světě mimo dosah novin a drbů je dítě zdravé, šťastné a zahrnované láskou. Je mimo dosah reality. Někdy dokáže Tom celé týdny žít v pohádce o normální, šťastné rodině, jako by to byl nějaký opiát.

≈

„Tatínek se to nesmí dozvědět. Dokud ti neřeknu.“

Lucy se na Izabelu vážně zadívá. „Nesmím říct,“ přikývla. „Můžu si vzít sušenku?“

„Za chviličku. Nejdřív tohle dobalíme.“ V září roku 1928 přivezla loď několik zvláštních balíků, které Zrzek dokázal propašovat k Izabele ve chvíli, kdy Ralph odvedl Tomovu pozornost vykládáním nákladu. Nebylo snadné zařídit Tomovi překvapení k narozeninám, musela kvůli tomu napsat měsíce dopředu matce a poslat jí žádost. Vzhledem k tomu, že Tom jako jediný měl bankovní účet, musela také slíbit, že zaplatí, až se příště dostanou na pobřeží.

Pro Toma se nakupovalo snadno a těžko zároveň, radost mu udělá cokoli, ale ve skutečnosti nic nechce. Rozhodla se pro plnicí pero Conway Stewart a nejnovější vydání kriketové ročenky Wisden – pro něco praktického a něco zábavného. Když se jednou večer venku zeptala Lucy, co chce dát tatínkovi, děvčátko se na moment zamyslelo, omotávalo si vlasy kolem prstu a řeklo, že hvězdy.

Izabela se zasmála. „Lucinko, nejsem si jistá, jestli to půjde.“

„Ale já chci!“ řeklo dítě nazlobeně.

Izabela dostala nápad. „Co kdybychom mu daly mapu hvězd – atlas?“

„Ano!“

Když teď před tou velkou knihou seděly, zeptala se Izabela: „Co chceš napsat dopředu?“ Vzala pero, chytila Lucyinu ruku, aby podle instrukcí kostrbatě napsala: „Tatínkovi, s láskou na věky věků…“

„Ještě,“ trvala na svém Lucy.

„Co ještě?“

„Ještě víc věků: věků a věků a věků a věků…“

Izabela se zasmála a „věků a věků a věků a věků“ lezlo přes stránku jako housenka. „Co dál? Napíšeme: Od tvé milované dcery Lucy?“

„Od majáku Lulu.“

Holčička začala kroužit písmena s matkou, ale přestalo ji to bavit a uprostřed psaní slezla Izabele z klína.

„Mami, dopiš to,“ přikázala nenuceně.

Izabela dokončila podpis a přidala do závorek: „Napsala Izabela Sherbourneová, písařka a hlavní služka výše podepsané.“

Tom, jemuž Lucy zakrývala oči, s obtížemi dárek rozbalil a řekl: „To je knížka…“

„To je atvas!“ volala Lucy.

Tom se podíval do balíku: Brownův atlas hvězd, s vyobrazením všech jasných hvězd a s úplným návodem, jak je najít a využít pro navigaci i zkoušky na Obchodní komoře. Pomalu se usmál a otočil se na Izabelu. „Lucy je šikovná holka, že to tak všechno nachystala, co?“

„Čti, tati. Uvnitř. Psala jsem.“

Tom otevřel knihu a uviděl dlouhé věnování. Pořád se usmíval, ale slova „věků a věků a věků a věků a věků…“ ho zasáhla. „Na věky věků“ je nemožný pojem, zvlášť pro tohle dítě a tady. Políbil ji na temeno. „Je to prostě krása, majáku Lulu. Je to ten nejkrásnější dárek, jaký jsem kdy dostal.“

Kapitola 19

≈

„Když vyhrajeme aspoň teď, nebude to úplný propadák,“ řekl Zrzek. Australský kriketový tým prohrál v sezoně 1928/29 na domácím hřišti první čtyři utkání série Ashes a loď v březnu přijela, když se v Melbourne ještě hrálo poslední utkání. Zrzek během vykládání lodi bavil Toma nejnovějšími zprávami. „Bradman udělal stovku. Ještě neautoval. V novinách psali, že dělal Larwoodovi spoustu problémů. Ale člověče, tohle utkání už se hraje čtyři dny. Vypadá to, že se to tentokrát potáhne.“

Zatímco Ralph nesl do kuchyně další z pravidelných Hildiných dárků pro Lucy, Tom s pomocníkem uložili do kůlny poslední pytel s moukou.

„Můj bratránek tam pracuje, abys věděl,“ řekl Zrzek a kývl na otisk značky Dingo na pytli.

„V mlýně?“ zeptal se Tom.

„Jo. Nejspíš tam dobře platí. A dostane zadarmo mouky, kolik chce.“

„Každá práce má svoje.“

„Jasně. Třeba já dostanu čerstvého vzduchu, kolik udýchám, a tolik vody, abych si mohl zaplavat,“ smál se Zrzek. Rozhlédl se, aby se ujistil, že kapitán není nablízku. „Prý by mi tam mohl hned sehnat práci.“ Odmlčel se. „Nebo někdy přemýšlím o práci třeba v hokynářství,“ řekl a nenuceně a přirozeně změnil téma.

Tohle se Zrzkovi nepodobalo. Tu a tam mluvil o výsledcích kriketového turnaje Sheffield Shield nebo o tom, jak vyhrál trochu peněz sázením na koně. Mluvil o svém bratrovi Mervovi, jenž zemřel první den bitvy u Gallipoli, nebo o své drahé ovdovělé matce Adě. Tom cítil, že dnes jde o něco jiného. „Co kdybys to vybalil?“

Zrzek kopnul do pytle. „Jaké to je, být ženatý?“

„Cože?“ vyděsil se Tom.

„Chci říct… je to dobrý?“

Tom se dál díval na zásoby. „Nechceš mi něco říct, Zrzku?“

„Ne.

„Dobrá,“ přikývl Tom. Když si počká dost dlouho, pochopí to. Většinou to tak nakonec je.

Zrzek narovnal další pytel. „Jmenuje se Kitty. Kitty Kellyová. Její táta má hokynářství. Chodíme spolu.“

Tom povytáhl obočí a usmál se. „Fajn.“

„No a… já nevím.., říkal jsem si, že bychom se možná měli vzít.“ Díky Tomovu výrazu dodal: „Nemusíme se brát. Nic takového. Popravdě jsme nikdy… chci říct, že ji táta hlídá. A matka taky. I bratři. A sestřenice její matky je paní Mewettová, takže víš, co je to za rodinu.“

Tom se zasmál. „Tak na co se ptáš?“

„Je to velký krok. Vím, že ho každý nakonec udělá, ale jen jsem si říkal.., no, jak víš…“

„Na tohle téma jsem já sotva ten pravý. Ženil jsem se jen jednou a pořád si na to zvykám. Proč se nezeptáš Ralpha? Hildu si bral, když byl Metuzalém ještě dítě, vychovali pár dětí. Zdá se, že to zvládl dobře.“

„Ralphovi to nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Kitty říká, že když se vezmeme, budu muset nechat práci na lodi a jít pracovat do obchodu. Řekl bych, že se moc bojí, že se jednoho dne utopím a už se z práce domu nevrátím.“

„Všechno hned vidí růžově, co?“

Zrzek vypadal ustaraně. „Ale teď vážně. Jaké to je oženit se? Mít dítě a vůbec?“

Tom si prohrábl vlasy a nějakou chvíli s hlubokým znepokojením nad tou otázkou přemýšlel. „My asi nejsme typický pár. V okolí není moc rodin jako my, na majáku uprostřed ničeho. Upřímně ti odpovím tak, že záleží na tom, kdy se mě zeptáš. Někdy je to dobré a někdy těžké. Ale můžu ti říct, že je to o dost složitější než být sám.“

„Máma říká, že jsem moc mladý a nevím, co chci.“

Tom se neudržel a usmál se. „Tvoje máma to bude nejspíš říkat, i když ti bude padesát. Tak jako tak nejde o tvou hlavu, ale o žaludek. Důvěřuj svému žaludku, Zrzku.“ Zaváhal. „Ale není to jen procházka růžovým sadem, i když najdeš tu pravou. Je to na dlouhý lokte. Nikdy nevíš, co se stane, a ty se upíšeš ke všemu, co se může nachomýtnout. Nejde z toho vycouvat.“

„Podívej, tati!“ U vchodu do kůlny se objevila Lucy a mávala plyšovým tygrem od Hildy. „On i vrčí!“ řekla. „Poslouchej.“ Otočila ho vzhůru nohama, aby se ozval.

Tom ji zvedl. Okénkem viděl Ralpha, jak jde k nim. „Nemáš ty štěstí?“ Polechtal ji na krku.

„Šťastná Lucy!“ smála se.

„A být tátou? Jaké to je?“ zeptal se Zrzek.

„Takovéhle.“

„Řekni mi víc. Já bych to vážně rád věděl, kámo.“

Tom zvážněl. „Nijak se na to nedá připravit. Nevěřil bys, jak tě dítě odzbrojí, Zrzku. Dostane se ti až do morku kostí. Je to přesně jako útok ze zálohy.“

„Ať zavrčí, tati,“ naléhala Lucy. Tom jí dal pusu a znovu otočil tygra vzhůru nohama.

„Mohl by sis to všechno nechat pro sebe, kámo?“ zeptal se Zrzek. Znovu si to promyslel a řekl: „No, stejně každý ví, že ty mlčíš jako hrob.“ Potom pro malou Lucy sám napodobil tygří vrčení.

≈

Někdy máš štěstí ty. Někdy si vytáhne krátkou sirku jiný chudák a ty musíš být zticha a vyrovnat se s tím.

Tom přitloukal prkno na stěnu kurníku, aby zakryl díru, kterou tam minulou noc udělal vítr. Strávil půlku života tím, že chránil věci před větrem. Člověk si na to prostě musí zvyknout a udělat všechno, co je v jeho silách.

Zrzkova otázka rozjitřila staré rány. Ale kdykoli Tom pomyslel na neznámou ženu v Partageuse, jež přišla o dítě, nahradil ji obraz Izabely, která jich ztratila několik a už žádné mít nebude. Nic o Hannah nevěděla, když se tu Lucy objevila. Chtěla jen udělat pro maličkou to nejlepší. Ale stejně. Věděl, že nejde jen o Lucy. Izabela cítila potřebu, kterou on už nemohl naplnit. Vzdala se všeho, pohodlí, rodiny i přátel, aby tu s ním mohla být. Znovu a znovu si říkal, že jí tuhle jednu věc nemůže odepřít.

≈

Izabela byla unavená. Jakmile přišly zásoby, hned začala doplňovat jídlo: upekla chleba a ovocný koláč, zpracovala pytel švestek na džem, který jim vydrží rok. Odešla z kuchyně sotva na minutu, ale ta stačila, aby se Lucy rozhodla, že si půjde přivonět k dobrotě na troubě, a spálila si ruku o kastrol s džemem. Nic vážného, ale dost na to, aby to holčičce vzalo klidné spaní. Tom popáleninu obvázal a dal jí trochu aspirinu, ale když padla noc, ještě naříkala.

„Vezmu ji na maják. Můžu ji pohlídat. Stejně musím dodělat nějaké papírování ohledně zásob. Dohlédnu na ni.“

Vyčerpaná Izabela souhlasila.

Tom něžně nesl Lucy do schodů, v jedné ruce ji, ve druhé polštář a peřinu. Položil ji na stůl v pozorovatelně. „A je to, maličká,“ řekl, ale ona už usínala.

Začal zapisovat sloupce čísel, sčítal litry oleje a krabice zápalek. Nad ním se v kupoli otáčelo světlo a pomalu, hluboce hučelo. Dole v domku viděl svítit jedinou lampu.

Pracoval asi hodinu, když se instinktivně otočil a spatřil Lucy, jak ho pozoruje a oči jí v tlumeném světle září. Když se jejich pohledy setkaly, usmála se a znovu Toma vyvedla z míry svou výjimečností; byla tak krásná a křehká. Zvedla zavázanou ruku a prohlížela si ji. „Mám bebíčko, tati,“ zamračila se. Natáhla ruce.

„Spi, maličká,“ řekl Tom a snažil se vrátit k práci. Ale ona řekla: „Ukoébavku, tati.“ Dál natahovala ruce.

Tom si ji posadil na klín a lehce ji houpal. „Z mého zpívání budeš mít noční můry, Lulu. Maminka zpívá hezky, já ne.“

„Poranila jsem si ruku, tati,“ řekla a jako důkaz ji zvedla.

„To ano, králíčku.“ Opatrně jí dal na obvaz pusu. „Brzo se to zlepší, uvidíš.“ Políbil ji na čelo a pohladil ji po světlých vlasech. „Ach, Lulu, Lulu. Jak sis sem jen našla cestu?“ Podíval se ven do tmy. „Jak jen ses objevila v mém životě?“

Cítil, jak jí s přicházejícím spánkem povolují svaly. Postupně se mu hlavičkou opřela o ruku. Šeptem a tak tiše, že to sám sotva slyšel, vyřkl otázku, která ho neustále užírala. „Jak jsi to jen udělala, že se cítím takhle?“

Kapitola 20

≈

„Netušil jsem, že se se mnou pokoušel spojit.“ Tom seděl na verandě vedle Izabely. Pořád dokola v rukou obracel starou ošoupanou obálku, adresovanou jemu, „do vlastních rukou, 13. prapor, AIF“. Každý volný centimetr byl počmáraný další adresou a instrukcemi, jež vyvrcholily oficiálním nařízením, napsaným modrým perem: „vrátit odesílateli“, panu Edwardu Sherbourneovi, Tomovu otci. Dopis před třemi dny přivezla loď v malém balíčku, spolu se zprávou o jeho smrti.

Dopis od advokátní kanceláře Church, Hattersley & Parfitt byl ryze formální a poskytoval jenom fakta. Rakovina hrtanu, 18. ledna 1929. Trvalo několik měsíců, než Toma vypátrali. Jeho bratr Cecil se stal jediným dědicem, s výjimkou matčina medailonku, který přišel v dopise, jenž ho pronásledoval po celém světě.

Balíček otevřel v kopuli poté, co ten večer rozsvítil, a zpočátku při četbě špičatého, strohého rukopisu nic necítil.

„Merrivale“

Sydney

16. října 1915

Drahý Thomasi,

píši, protože vím, že Tě odvedli. Nejsem muž velkých slov. Ale protože jsi teď tak daleko a je možné, že se Ti něco přihodí, než budeme mít příležitost si promluvit, zdá se dopis být jedinou možností.

Je mnoho věcí, které Ti nemohu vysvětlit, aniž bych znevážil Tvoji matku, a nemám zájem dělat víc zle, než už bylo. Některé věcí tudíž zůstanou nevyřčené. V jedné záležitostí cítím vínu, a to bych teď rád napravil. Posílám Ti medailonek, Tvoje matka mě požádala, abych Ti ho dal, když odcházela. Je v něm její portrét. Tehdy jsem si myslel, že pro Tebe bude lepší si ji nepřipomínat, a proto jsem Ti ho nepředal. Nebylo to snadné rozhodnutí, že pro Tebe bude lepší žít bez jejího vlivu.

Když je teď mrtvá, cítím, že je správné splnit její přání, jakkoli pozdě.

Pokusil jsem se z Tebe vychovat dobrého křesťana. Snažil jsem se postarat, aby se Ti dostalo nejlepšího možného vzdělání. Doufám, že jsem Ti vštípil smysl pro to, co je správné a co špatné, neboť žádný pozemský úspěch ani radost nemůže vykoupit ztrátu nesmrtelné duše.

Jsem hrdý na oběť, již jsi učinil tím, že jsi narukoval. Vyrostl jsi v zodpovědného mladého muže a po válce bych Ti rád našel místo v obchodě. Cecil má předpoklady stát se dobrým ředitelem a já očekávám, že povede továrnu, až odejdu na penzi. Ale jsem si jistý, že Ti dokážeme najít vhodné místo.

Zabolelo mě, že jsem se musel o Tvém odjezdu dozvědět od cizích. Uvítal bych příležitost vidět Tě v uniformě a vyprovodit Tě, ale domyslel jsem si, že od té doby, co ses snažil vypátrat svou matku a zjistil jsi, že je mrtvá, už jsi se mnou nechtěl mít nic společného. Takže to nechávám na Tobě. Pokud se rozhodneš na tento dopis odpovědět, budu moc rád. Koneckonců jsi můj syn, a význam toho slova úplně nepochopíš, dokud se sám nestaneš také otcem.

Pokud mi ale neodpovíš, budu Tvé rozhodnutí respektovat a nebudu Tě znovu obtěžovat. I tak se budu modlit za Tvé bezpečí v boji a vítězný návrat k těmto břehům.

Tvůj milující otec,

Edward Sherbourne

Tomovi to připadalo jako věčnost od chvíle, kdy mluvil s tím mužem naposledy. Jaké to pro něj asi bylo, napsat takový dopis. Že se po jejich trpkém rozchodu otec pokusil ho kontaktovat, ho nejen překvapilo, ale přímo šokovalo. Nic už se mu nezdálo jisté. Pomyslel si, jestli se pod otcovým chladem neskrývala bolavá rána. Poprvé pod jeho kamenným zevnějškem něco zahlédl a na moment si dokázal představit vysoce zásadového muže, jemuž ublížila žena, kterou miloval, ale nedokázal to dát najevo.

Tom hledal matku z určitého důvodu. Když stál přede dveřmi penzionu s vyleštěnými botami a ostříhanými nehty, ještě jednou si ta slova procvičoval: „Je mi líto, že jsem tě dostal do maléru.“ V tu chvíli se třásl jako dítě, které čekalo třináct let, až bude moci tato slova říct. Pomyslel si, že by se mu mohlo udělat zle. „Řekl jsem jen, že jsem viděl auto. Že k nám přijelo auto. Nevěděl jsem…“

Plný význam svých slov pochopil až po letech. Prohlásili ji za špatnou matku a vyhnali z jeho života. Ale na cestu za odpuštěním se vydal pozdě, a tak nikdy neuslyší, že by ho matka zprostila viny za zradu, i když nechtěnou. Slova se dokážou dostat ledaskam, kam nebyla mířena. Naučil se, že je nejlepší si všechno nechávat pro sebe.

Podíval se na matčin obrázek v medailonku. Nejspíš ho milovali oba rodiče, jakkoli nevyrovnaně. Pocítil náhlý nával vzteku na otce kvůli jeho takřka nahodilému přesvědčení, že měl právo oddělit ho od matky; bylo zcela upřímné, avšak zničující.

Tom si všiml, že pláče, až když slza proměnila inkoust v malinké říčky rozlévající se po papíru. „Význam toho slova úplně nepochopíš, dokud se sám nestaneš také otcem…“

Izabela mu teď na verandě řekla: „Byl to pořád tvůj táta, i když jsi ho roky neviděl. Tátu máš jen jednoho. Musí to bolet, zlato.

Tom si říkal, jestli si Izabela všimla ironie svých vlastních slov.

„No tak, Lucy, pojď si dát kakao,“ zavolala bez odmlky.

Holčička přiběhla a chytila sklenici do obou rukou. Místo upatlané ruky si utřela pusu předloktím a vrátila sklenici na stůl. „Pá pá!“ zavolala vesele. „Jedu do Patateuse za babičkou a dědou,“ a běžela zpátky k houpacímu koníkovi.

Tom se podíval na medailonek, jenž držel v rukou. „Léta jsem si myslel, že mě nenávidí za to, že jsem vyzradil její tajemství. O tom medailonku jsem vůbec nevěděl…“ Stáhl dolní ret a zavřel ústa. „Bylo by to jinak.“

„Já vím, že ti nemám jak pomoct. Jen bych ti to chtěla… víš… usnadnit.“

„Mami, hlad,“ volala Lucy, když se vrátila.

„Není divu, když pořád někde běháš!“ řekla Izabela a vzala ji do náruče. „Honem. Obejmi tatínka. Dneska je mu smutno.“ Posadila mu holčičku na klín, aby ho mohly obě pevně obejmout.

„Usměj se, tati,“ řekla Lucy. „Takhle,“ zašklebila se.

≈

Světlo přicházelo skrz mraky a utíkalo před deštěm, který se vznášel v dálce. Lucy seděla Tomovi na ramenou a užívala si pohled z výšky. „Tudy!“ vykřikla a ukázala prstem vlevo. Tom změnil směr a nesl ji polem. Jedna koza si prokousala cestu z dočasné ohrady a Lucy trvala na tom, že mu ji pomůže najít.

V zátoce nebylo po zvířeti ani stopy. Ale nemohlo se dostat daleko. „Podíváme se jinam,“ řekl Tom. Vrátil se ještě jednou k rovné louce a otočil se. „Kam teď, Lulu? Je to na tobě.“

„Tam dolů!“ ukázala na druhou stranu ostrova, a tak vyrazili.

„Kolik znáš slov, která znějí jako koza?“

„Póza!“

„Správně. Ještě nějaké?“

Dítě to zkusilo znovu. „Póza?“

Tom se zasmál. „V čem má maminka sušenky?“

„V plechovce.“

„Ano, ale co, v čem má maminka sušenky, zní jako koza? Začíná to na ,d‘.“

„Dóza!“

Polechtal ji na břiše. „Koza, póza, dóza. A když už o tom mluvíme…, podívej, tam dole u pláže.“

„Je tam! Poběž, tati!“

„Radši ne, králíčku. Nechceme ji přece vyděsit. Půjdeme potichu.“

Tom se tak soustředil, že si ani nevšiml, kde si zvíře vybralo novou pastvinu.

„Slez dolů, prcku.“ Zvedl Lucy do výšky a položil ji do trávy. „Buď hodná a zůstaň tady, já tam zajdu a Chundelku chytím. Přivážu jí na obojek tenhle provaz, pak půjde hezky domů.“

„Tak, Chundelko. Pojď a nech těch lumpáren.“ Koza se na něj podívala a kousek odběhla. „Už toho mám dost. Stůj klidně.“ Tom ji chytil za obojek a přivázal ji. „Tak. A je to. Jsi v pořádku, Lulu…?“ Když se otáčel, v paži mu zabrnělo, a za zlomek vteřiny mu došlo proč. Lucy seděla na drobné kupě, kde rostla hustší tráva než v okolí. Většinou se této části ostrova vyhýbal, protože mu přišla temná a plná stínů, nehledě na to, jak jasný byl zrovna den.

„Koukej, tati, našla jsem sedátko,“ zářila.

„Lucy! Okamžitě odtamtud vypadni!“ zařval dřív, než se mohl ovládnout.

Lucy se zakabonila a úlekem se rozbrečela a začala vřískat. Ještě nikdy na ni nikdo takhle nezakřičel.

Běžel pro ni. „Promiň, Lulu. Nechtěl jsem tě vyděsit,“ styděl se za svoji reakci. Ve snaze skrýt zděšení rychle poodešel stranou. „Miláčku, tady se nesedá.“

„Proč ne?“ zaštkala. „Je to moje sedátko. Je kouzelné.“

„Prostě…“ Přivinul si její hlavu ke krku. „Prostě se tady nesedá, zlatíčko.“ Políbil ji na temeno hlavy.

„Jsem zlobivá?“ zeptala se Lucy zmateně.

„Ne. Nejsi zlobivá. Ty ne, Lulu.“ Políbil ji na tvář a odhrnul jí světlé vlasy z očí.

Ale jak ji držel, poprvé po letech mu došlo, že ruce, které se jí teď dotýkají, jsou ruce, jež uložily jejího otce do hrobu. Se zavřenýma očima si vybavil ten pocit ve svalech, váhu toho muže a porovnal ji s váhou jeho dcery. Lucy se mu zdála těžší.

Cítil, jak ho hladí po tváři. „Tati! Podívej se na mě!“ řekla.

Otevřel oči a mlčky se na ni podíval. Konečně těžce vydechl a řekl: „Je načase odvést Chundelku domů. Povedeš ji?“

Přikývla, on jí omotal provaz kolem ruky a zbytek cesty ji nesl na boku.

Toho odpoledne si Lucy chtěla sednout v kuchyni na židli, ale nejdřív se otočila na Toma. „Tady se sedí, tati?“

Nezvedl oči od kliky, kterou spravoval. „Ano, tam se sedí, Lulu,“ odpověděl bez přemýšlení.

Když si chtěla Izabela sednout vedle ní, Lucy vykřikla: „Ne! Mami, nesedej si tam! Tam se nesedí.“

Izabela se zasmála. „Já tu sedím vždycky, zlatíčko. Myslím, že je to k sezení krásné místo.“

„Tady se nesedí. Tatínek to říká!“

„O čem to mluví, tatínku?“

„Řeknu ti to potom,“ odpověděl, vzal si šroubovák a doufal, že na to Izabela zapomene.

Ale nezapomněla.

Když uložila Lucy do postele, zeptala se Izabela znovu: „Co to je za řeči s tím sezením? Pořád jí to dělalo starosti, když jsem si k ní sedla, abych jí přečetla pohádku. Řekla mi, že ses moc zlobil.“

„Ale, to je jen hra, co si vymyslela. Nejspíš na to do zítra zapomene.“

Ale toho odpoledne Lucy vzbudila ducha Franka Roennfeldta a jeho tvář teď stíhala Toma pokaždé, když se podíval směrem k hrobům.

„Dokud se sám nestaneš také otcem…“ O Lucyině matce přemýšlel hodně, ale až teď mu došlo, jak moc znesvětil jejího otce. Jeho vinou se tomu muži nikdy nedostalo obřadu od kněze, nikdy nebude žít ani v paměti, v Lucyině srdci, na což měl jako otec právo. Na chvíli Lucy dělilo jen pár stop písku od jejího původu, od Roennfeldta a generací jeho rodiny. Toma zamrazilo, když si uvědomil, že možná – znělo to dost pravděpodobně – zabil někoho z příbuzných muže, který ji zplodil. Náhle se živě a vyčítavě probudily tváře nepřátel, které pohřbil hluboko v paměti.

Když šly Izabela a Lucy příštího rána sbírat vejce, začal Tom uklízet v obývacím pokoji, vracel Lucyiny pastelky do plechovky a rovnal její knížky na sebe. Mezi nimi našel modlitební knížku, již dostala na křtu od Ralpha a z níž jí Izabela často četla. Listoval lehoučkymi stránkami se zlatým okrajem. Ranní modlitby, svátost přijímání… Když listoval žalmy, oko mu spočinulo na čísle 37: Noli aemulari. „Nehněvej se příčinou zlostníků, nechtěj záviděti těm, kteříž páší nepravost. Nebo jako tráva v náhle podťati budou, a jako zelená bylina uvadnou.“

Izabela nesla Lucy na zádech a obě se něčemu smály. „Páni, tady je čisto! Byli tu kouzelní skřítci?“ zeptala se Izabela.

Tom knihu zavřel a dal ji nahoru na hromádku. „Jen se snažím to tu urovnat,“ řekl.

≈

O pár týdnů později Ralph s Tomem složili poslední zásoby a sedli si k přístřešku. Zrzek na lodi řešil nějaký problém s kotevním řetězem a Izabela byla s Lucy v kuchyni a dělala perníčky. Bylo to namáhavé dopoledne a ti dva si v prvním váhavém jarním slunci dávali napůl lahev piva.

Tom se na tuhle chvíli týdny připravoval a zvažoval, jak se k věci dostat, až loď připluje. Odkašlal si, než se zeptal. „Udělal jsi.., někdy něco špatného, Ralphe?“

Starý muž se na Toma podíval. „Co má tohle sakra znamenat?“

I přes všechny své plány se Tom vyjadřoval neohrabaně. „Chci říct… no… jak dáš něco do pořádku, když jsi to podělal. Jak to spravíš.“ Očima se soustředil na černou labuť na pivní etiketě a usilovně se snažil, aby neztratil nervy. „Myslím něco vážného.“

Ralph si lokl piva, podíval se na trávu a pomalu přikývl. „Co tím chceš říct? Samozřejmě mi do toho nic není, nestrkám do toho zobák.“

Tom se uklidnil, cítil po těle úlevu, která bude následovat, až ze sebe shodí břemeno pravdy o Lucy. „Otcova smrt mě přiměla, abych přemýšlel o všem, co jsem v životě udělal špatného, a jak to napravit, než umřu.“ Otevřel ústa, aby pokračoval, ale umlčel ho obraz Izabely, jak omývá jejich nedonošeného syna, a zarazil se.

„Ani se nikdy nedozvím jejich jména…“ Překvapilo ho, jak pohotově se objevily další myšlenky, další vlna.

„Čí jména?“

Tom zaváhal. Balancoval na okraji propasti a rozhodoval se, jestli se má vrhnout dolů. Napil se piva. „Jména mužů, které jsem zabil.“ Ta slova padla, upřímně a těžce.

Ralph zvažoval, co odpovědět. „No, ale tak to ve válce chodí. Zabiješ, nebo zabijí tebe.“

„Čím víc času uplyne, tím šílenější se zdá všechno, co jsem udělal.“ Tomovi přišlo, že je fyzicky jako v pasti chycený v každém minulém okamžiku, že ho drží v jakémsi svěráku, který do něj tlačí každý tělesný vjem a každou myšlenku plnou viny, které se během let nahromadily. Snažil se nadechnout. Ralph mlčky čekal.

Tom se otočil k Ralphovi a najednou se roztřásl. „Ježíši Kriste, já jen chci udělat, co je správné, Ralphe! Řekni mi, co mám kurva dělat! Já… už tohle nevydržím! Už nemůžu dál.“ Hodil lahev na zem, ta se roztříštila o kámen a jeho slova se rozplynula ve vzlykotu.

Ralph mu dal ruku kolem ramen. „To bude dobrý, chlapče. Jen klid, hlavně klid. Já jsem tu o chvilku dýl než ty. Už jsem zažil všechno možný. Dobro a zlo můžou být jako dva hadi zapletení do sebe tak, že je od sebe nerozeznáš, dokud je oba nezastřelíš, a pak už je pozdě.“

Dlouze a beze slov se na Toma díval. „Ptal bych se, jak to něčemu může pomoct, jitřit staré rány. Nic z toho už nenapravíš.“ I tak se jeho slova, prostá odsouzení či odporu, zabodla Tomovi do břicha jako nůž. „Bože, nejrychlejší cestou, jak dostat chlapa do blázince, je nechat ho, aby znovu a znovu bojoval svou válku, dokud ji nevyhraje.“ Ralph se dloubal v mozolu na prstu. „Kdybych měl syna, byl bych pyšnej, kdyby byl jen z půlky dobrej jako ty. Jsi dobrej chlap, Tome. A taky šťastnej, máš ženu a dceru. Soustřeď se na to, co je teď nejlepší pro tvou rodinu. Ten nahoře ti dal druhou šanci, takže nemám pocit, že si dělá velký starosti kvůli něčemu, co jsi udělal, nebo neudělal. Soustřeď se na přítomnost. Dej do pořádku věci, který můžeš, a ty z minulosti nech být. Zbytek přenech andělům, ďáblovi, prostě tomu, kdo to má na starosti.“

≈

„Sůl. Té se nikdy nezbavíš. Všechno sežere jako rakovina, když si nedáš pozor.“ Včera mluvil s Ralphem a teď si mumlal pro sebe. Lucy seděla vedle něj v obrovské skleněné kukle s čočkou a krmila svou hadrovou panenku imaginárními sladkostmi, zatímco on čistil a leštil bronzové součástky. Její modré oči na něj zářily.

„Jsi taky tatínek mojí panenky?“

Tom se zarazil. „Nevím. Proč se nezeptáš jí?“

Natáhla se, zašeptala něco panence a oznámila: „Říká, že ne. Jsi jenom můj tatínek.“

Tvář už neměla tak kulatou a začalo se rýsovat, jak bude vypadat v budoucnu, bude spíš blond, dřívější tmavý odstín se ztratil, má zvídavé oči, světlou pleť. Uvažoval, jestli se začne podobat matce nebo otci. Vybavila se mu tvář blonďatého muže, jehož pohřbil.

Mrazilo ho v zádech, když si představil, jak mu během let bude pokládat daleko těžší otázky. Také myslel na to, že jeho vlastní obraz v zrcadle vykazuje znaky otce, když byl v jeho věku. Podoba číhá v záloze. Partageuse je malé, matka možná nepozná své dítě jako batole, ale neuvidí nakonec sebe samu ve tváři dospělé ženy? Ta myšlenka ho mučila. Ponořil hadr do plechovky s leštidlem a drhnul, až mu pot stékal do koutku očí.

≈

Večer Tom seděl na verandě, opíral se o trám a díval se, jak vítr žene slunce do noci. Rozsvítil a na maják až do rozednění nemusí. Znovu a znovu si opakoval Ralphovu radu. Dej do pořádku věci, které můžeš.

„Tady jsi, zlato,“ řekla Izabela. „Už usnula. Musela jsem jí třikrát číst Popelku!“ Dala Tomovi ruku kolem ramen a přitiskla se k němu. „Moc se mi líbí, jak otáčí stránky a předstírá, že čte. Zná ty pohádky nazpaměť.“

Tom neodpověděl, a tak ho Izabela políbila za ucho a řekla: „Mohli bychom jít do postele brzy. Jsem unavená, ale ne moc…“

Pořád se díval na moře. „Jak vypadá paní Roennfeldtová?“

Izabele chvíli trvalo, než jí došlo, že myslí Hannah Pottsovou. „Proč to proboha chceš vědět?“

„Proč myslíš?“

„Není jí ani trochu podobná! Lucy je modrooká blondýna, to musí mít po otci.“

„No, rozhodně to nemá po nás.“ Otočil se k ní. „Iz, musíme něco říct. Musíme jí to říct.“

„Lucy? Je moc malá…“

„Ne. Hannah Roennfeldtové.“

Izabela vypadala vyděšeně. „K čemu to?“

„Zaslouží si to vědět.“

Zatřásla se. V temných chvilkách si říkala, jestli je horší věřit, že je tvoje dcera mrtvá, nebo že žije, a ty ji nikdy neuvidíš; představovala si muka, která Hannah prožívá. Ale věděla, že souhlasit s Tomem byť jen na vteřinku by bylo osudné. „Tome. Tohle jsme probrali do detailu. Není správné upřednostňovat tvé malicherné svědomí před Lucyinym blahem.“

„Malicherné svědomí? Pro lásku boží, Izabelo, nemluvíme o pěťáku šlohnutém z talířku s vybíranými penězi! Mluvíme o životě dítěte! A taky o životě ženy, když už jsme u toho. Každou chvilku štěstí prožíváme na její účet. To určitě není správné, ať už se to snažíme obhájit jakkoli.“

„Tome, jsi unavený, smutný a zmatený. Ráno budeš přemýšlet jinak. Dneska večer už o tom nehodlám mluvit.“ Chytila ho za ruku a snažila se zakrýt, že se jí třese hlas. „Tenhle svět není dokonalý. S tím musíme žít.“

Zíral na ni a zmocnil se ho pocit, že ona neexistuje. Nejspíš nic z toho neexistuje, protože se zdálo, že těch několik centimetrů mezi nimi odděluje dvě úplně odlišné reality, které už k sobě nepatří.

≈

Lucy si obzvlášť ráda prohlíží své fotografie pořízené v Partageuse, když byla miminko. „To jsem já!“ říká Tomovi, když mu sedí na klíně a ukazuje na obrázek na stole. „Ale tehdy jsem byla ještě malá. Teď už jsem velká holka.“

„To rozhodně jsi, broučku. Budou ti čtyři.“

„Tohle je maminky maminka!“ ukazuje autoritativně.

„Skoro. Maminky maminka je babička.“

„A to je tatínkův tatínek.“

„Ne, to je maminčin tatínek. Děda.“

Lucy se tváří skepticky.

„Ano, je to matoucí, já vím. Ale babička s dědečkem nejsou moji rodiče.“

„Kdo jsou tví rodiče?“

Tom si přehodil Lucy z jednoho kolena na druhé. „Moji rodiče se jmenovali Eleanora a Edward.“

„To taky jsou moje babička a můj děda?“

Tom se odpovědi vyhnul. „Oba umřeli, zlatíčko.“

„Aha,“ řekla Lucy a přikývla tak vážně, že to v něm vzbudilo podezření, že nemá tušení, o čem mluví. „Jako Chundelka.“

Tom zapomněl na kozu, jež onemocněla a před pár týdny pošla. „Tak, ano, jako Chundelka.“

„Proč tvoji rodiče umřeli?“

„Protože byli staří a nemocní. Už je to dlouho,“ dodal.

„A já umřu?“

„Pokud to bude záležet na mně, tak ne, Lulu.“

Ale poslední dobou se zdál každý den s ní ošidný. Čím víc slov ovládá, tím lépe umí odkrývat svět kolem sebe a vytvářet si příběh o tom, kým je. Toma hlodalo, že její vnímání života a sebe samé bude stát na jedné obrovské lži; na lži, kterou on sám pomáhal vytvořit a prohlubovat.

≈

Všechny plochy v kopuli se leskly. Tom ji vždy svědomitě udržoval v pořádku, ale teď si nedal pokoj, dokud nezářil každý šroub a každá součástka. Poslední dobou pořád páchl leštidlem. Hranoly se třpytily a světlu nepřekáželo ani smítko prachu. Všechna ozubená kola se otáčela plynule. Zařízení nikdy nefungovalo přesněji.

Na druhou stranu na to doplácel domek. „Nemohl bys aspoň zasádrovat tu prasklinu?“ zeptala se Izabela, když seděli po obědě v kuchyni.

„Udělám to, až budu připravený na inspekci.“

„Ale ty na ni jsi připravený týdny a měsíce, když se to tak vezme. Nepřijede snad král, nebo jo?“

„Chci to jen mít v pořádku, to je všechno. Říkal jsem ti přece, že bychom mohli dostat štaci na Mysu Moore. Byli bychom na pevnině, blízko Geraldtonu. Blízko lidí. A stovky kilometrů od Partageuse.“

„Byly doby, kdy sis nedovedl představit, že Janus opustíš.“

„Jo, no… časy se mění.“

„Nezměnily se časy, Tome. Vždyť právě ty pořád říkáš, že když maják vypadá, jako že je jinde, tak tím, co se pohnulo, není ten maják.“

„No, tak přemýšlej, co se pohnulo,“ řekl, vzal si klíče a bez ohlédnutí šel ke kůlně se zásobami.

≈

Tu noc si Tom vzal lahev whisky a šel se k útesu dívat na hvězdy. Hledal souhvězdí, chutnal žár alkoholu a tvář mu lehce ovíval vánek. Hleděl na otáčející se maják a hořce se zasmál při pomyšlení, že světlo na ostrově znamená pro ostrov sám věčnou tmu. Maják je pro ostatní, ale nedokáže ozářit nejbližší okolí.

Kapitola 21

≈

Sláva, jež se konala na Mysu Partageuse tři měsíce poté, byla na tamní poměry velká. Až z Perthu přijeli superintendant Námořní obchodní kanceláře i guvernér státu. Zúčastnili se přední osobnosti města, starosta, ředitel přístavu, farář a s nimi i tři poslední strážci majáku. Sešli se, aby oslavili čtyřicet let od prvního rozsvícení Janusu, což se stalo v lednu 1890. Tato událost přinesla Sherbourneovym krátkou mimořádnou dovolenku na pevnině.

Tom si prstem potahoval naškrobený límeček, jenž mu svíral hrdlo. „Připadám si jako vánoční husa!“ stěžoval si Ralphovi, když spolu postávali v zákulisí a vykukovali zpoza opony. Ve vyrovnaných řadách lavic na pódiu už seděli technici z města a zaměstnanci Majákové společnosti, kteří za ta léta měli s Janusem co do činění. Za otevřeným oknem se letní noc ozývala cvrlikáním cvrčků. Izabela seděla s rodiči na kraji sálu a Bill Graysmark držel na klíně Lucy, jež si žvatlala dětské říkanky.

„Prostě mysli na to, synu, že pivo je dneska zadarmo,“ zašeptal Tomovi Ralph. „Ani Jock Johnson nevydrží dneska řečnit dlouho, ten ohoz ho určitě ničí.“ Pokývl směrem k plešatému upocenému muži, navlečenému do roucha s hermelínem a starostovským řetězem, jenž se v chatrné budově radnice chystal shromáždění oslovit.

„Vrátím se za minutku,“ řekl Tom. „Příroda volá.“ A zamířil k toaletám za sálem.

Když se vracel, všiml si ženy, která jako by na něj zírala.

Přesvědčil se, že poklopec má zapnutý, a ohlédl se, jestli třeba nesleduje někoho za ním. Pořád se na něj dívala, a když se přiblížil, řekla: „Vy si mě nepamatujete, že?“

Tom se na ni znovu podíval. „Je mi líto, asi jste si mě s někým spletla.“

„Už je to dávno,“ začervenala se. V tom okamžiku se v její tváři něco změnilo a on poznal tvář dívky z lodi při své první cestě na Mys Partageuse. Zestárla, byla hubená a měla kruhy pod očima. Přemýšlel, jestli není nemocná. Pamatoval si ji, jak stála v noční košili s vyděšenýma očima přilepena ke zdi kvůli nějakému opilému pitomci. Ta vzpomínka patřila jinému muži, jinému životu. Za ta léta ho párkrát napadlo, co se asi s ní i s tím chlápkem, co ji otravoval, stalo. Nikdy se o té události nikomu nezmínil, ani Izabele ne, a teď už bylo pozdě, aby jí to říkal.

„Jen jsem vám chtěla poděkovat,“ začala, ale přerušilo ji volání od zadních dveří sálu. „Začneme. Pojďte dovnitř.“

„Omluvte mě,“ řekl Tom. „Obávám se, že musím jít. Snad se uvidíme potom.“

Jen co se na pódiu posadil, oslavy se rozběhly. Proběhly proslovy, zaznělo několik historek od starších strážců a odhalili model původní stavby.

Starosta pyšně oznamoval: „Tento model zaplatil náš místní mecenáš, pan Septimus Potts. Jsem nadšen, že pan Potts spolu se svými okouzlujícími dcerami Hannah a Gwen naše dnešní shromáždění navštívil, a požádal bych vás, abyste projevili dík, jak se sluší.“ Ukázal na staršího muže, jenž seděl mezi dvěma ženami, a Tom v jedné z nich poznal dívku z lodi a otřásla jím nevolnost. Podíval se na Izabelu, která se nuceně smála a tleskala s ostatními.

Starosta pokračoval: „A samozřejmě tu, dámy a pánové, je dnes s námi současný strážce majáku na Janusu, pan Thomas Sherbourne. Jsem si jist, že vám Tom rád řekne pár slov o tom, jak se dnes na Janusu žije.“ Otočil se na Toma a pokynul mu, aby šel na pódium.

Tom ztuhl. Nikdo se nezmiňoval, že by měl pronést projev. Pořád byl v šoku ze setkání s Hannah Roennfeldtovou. Publikum tleskalo. Starosta mu znovu pokynul, tentokrát důrazněji. „Tak pojď, kamaráde.“

Jen na okamžik si říkal, jestli to celé ode dne, kdy moře vyplavilo na břeh tu loďku, nemůže být jen hrozná, milosrdná noční můra. Ale v publiku viděl Izabelu, Pottsovy i Zrzka a všichni byli nesnesitelně skuteční a nepopiratelní. Postavil se na nohy a s bušícím srdcem se blížil k řečnickému pultu jako k šibenici.

„No teda,“ začal a publikem proběhla vlna smíchu. „Tohle jsem nečekal.“ Otřel si dlaně o kalhoty a opřel se o pult. „Jak se dnes na Janusu žije…“ Odmlčel se, ztratil nit a zopakoval: „Jak se dnes na Janusu žije…“ Jak by mohl to osamění vysvětlit? Jak by někomu mohl objasnit tamní svět, vzdálený od nich jako jiná galaxie? Bublina, jíž Janus byl, se roztříštila jako sklo; stál tu, obklopeny davem v normální, skutečné místnosti plné lidí a jiných životů. V přítomnosti Hannah Roennfeldtové. Nastalo dlouhé ticho. Pár lidí zakašlalo, zbytek se začal vrtět.

„Maják na Janusu navrhlo několik velmi šikovných lidí,“ řekl. „A několik statečných ho postavilo. Snažím se pokračovat v jejich stopách. Udržuji tam světlo.“ Utíkal se k technice a praktickým věcem, o nichž dokázal mluvit bez přemýšlení. „Lidé si myslí, že to světlo musí být obrovské, ale není; vlastní svit pochází z plamenů odpařujícího se oleje, který hoří ve žhavicím plášti. Sílu a směr mu dává čtyřmetrová sestava skleněných hranolů, jíž se říká Fresnelova čočka prvního řádu. Ta ohýbá světlo do paprsku tak silného, že je vidět na víc než padesát kilometrů. Je to úžasná myšlenka, že něco tak malého může být tak silné, že je to vidět na kilometry… Mým úkolem je udržovat zařízení v čistotě. Aby se otáčelo.

Žít tam je jako žít v jiném světě a v jiném čase, mění se jenom roční období. Po celém pobřeží Austrálie jsou tucty majáků a spousty lidí jako já, kteří se snaží, aby lodě byly v bezpečí, a udržují světlo pro každého, kdo ho může potřebovat, i když je většinou nevidíme a nevíme, kdo jsou.

Vážně nevím, co víc říct. Kromě toho, že nikdy nevíte, co vám zítra přinese příliv, co vyplaví celé dva oceány.“ Všiml si, že se starosta kouká na hodinky. „Řekl bych, že jsem vás od hostiny zdržoval už dost dlouho, v tomhle počasí má člověk žízeň. Děkuji,“ řekl na závěr a rychle se posadil za nepříliš velkého potlesku zmateného publika.

„Jsi v pořádku, kámo?“ zašeptal Ralph. „Jsi bílý jako stěna.“

„Nemám moc rád překvapení.“ Víc Tom neřekl.

Žena kapitána Haslucka milovala večírky. Svou vášeň si v Partageuse moc často neužila, a tak byla dnes večer bez sebe radostí. Vychutnávala si svou roli a jako manželka ředitele přístavu povzbuzovala hosty v konverzaci, zvlášť když viděla, že mají návštěvu z Perthu. Proplouvala sem a tam, představovala jednoho druhému, připomínala jména a navrhovala témata hovoru. Dohlížela, aby reverend Norkells měl dostatečný přísun sherry, krátce pohovořila se superintendantovou manželkou o tom, jak je těžké vyžehlit zlatou stuhu na uniformě. Dokonce dokázala přemluvit starého Nevilla Whittnishe, aby vyprávěl, jak zachránil posádku škuneru, jemuž v roce 1899 poblíž Janusu začal hořet náklad rumu: „Jasně že tehdy ještě neexistovala Federace. Stalo se to dávno předtím, než se majáky v roce 1915 dostaly do rukou Společenství národů. Od té doby přibylo byrokracie.“ Manželka guvernéra státu důležitě přikyvovala a říkala si, jestli Whittnish ví, že má lupy.

Kapitánova žena si hledala další úkol a uviděla příležitost. „Izabelo, drahá,“ řekla a chytila ji za loket. „Tom měl tak zajímavý proslov!“ Usmála se na Lucy, která seděla Izabele na boku. „Jsi dnes večer velmi dlouho vzhůru, mladá dámo. Doufám, že maminku nezlobíš.“

Izabela se usmála. „Je úplný andílek.“

Jako háčkem chytila paní Haslucková za ruku procházející ženu. „Gwen, znáš Izabelu Sherbourneovou, že?“

Gwen Pottsová na chvilku zaváhala. Se sestrou byly o několik let starší než Izabela, a protože studovaly na internátní škole v Perthu, ani jedna z nich ji moc neznala. Kapitánova žena postřehla rozpaky. „Graysmarková. Asi ji znáš jako Izabelu Graysmarkovou.“

„Já samozřejmě vím, kdo jste,“ usmála se zdvořile. „Váš otec je ředitelem školy.“

„Ano,“ odpověděla Izabela a začalo se jí dělat zle od žaludku. Rozhlížela se okolo, jako by chtěla očima utéci.

Paní kapitánová začala litovat, že je představila. Pottsovy dcery se nikdy s místními moc nebavily. A po tom všem s tím Němcem a její sestrou… páni… Přemýšlela, jak zachránit situaci, když vtom Gwen zamávala na Hannah, jež stála o několik metrů dál.

„Hannah, věděla jsi, že pan Sherbourne, který teď mluvil, má za ženu Izabelu Graysmarkovou? Víš přece, dceru školního ředitele.“

„Ne, nevěděla,“ řekla přicházející Hannah, která jako by v myšlenkách byla někde jinde.

Izabela ztuhla a oněměla, když se k ní její vyhublá tvář otočila. Sevřela Lucy pevněji a snažila se pozdravit, ale bez úspěchu.

„Jak se vaše malá jmenuje?“ usmála se Gwen.

„Lucy.“ Jen s největším sebezapřením Izabela z místnosti neutekla.

„Hezké jméno,“ řekla Gwen.

„Lucy,“ vyslovila to Hannah jako cizí slovo. Zírala na holčičku, natáhla ruku a dotkla se její paže.

Izabela sebou vyděšeně trhla, když viděla, jak si Hannah holčičku prohlíží.

Vypadalo to, jako by ženin dotek Lucy hypnotizoval. Zkoumala její tmavé oči, neusmála se, ani nezamračila, jako by se soustředila na hádanku. „Mami,“ řekla a obě ženy zamrkaly. Otočila se k Izabele. „Mami,“ zopakovala, „chce mi mi spinkat.“ A promnula si oči.

Na okamžik si Izabela představila, jak holčičku podává Hannah. Ona je její matka. Má na ni právo. Ale Izabela jenom blouznila. Ne, přemýšlela o tom už tolikrát. Její rozhodnutí se nedá vzít zpátky. Ať už tím Bůh míní, co chce, Izabela se musí držet Jeho plánu a plnit Jeho vůli. Přemýšlela, co říct.

„A hele,“ řekla paní Haslucková, když viděla přicházet Toma. „Tady je hvězda večera.“ A přitáhla ho, zatímco se přesouvala k další skupince. Tom chtěl popadnout Izabelu a nenápadně odejít, zatímco lidé pořádali nájezdy na stoly s párky zapékanými v těstíčku a se sendviči. Když si uvědomil, s kým Izabela mluví, stáhlo se mu hrdlo a zrychlil se mu tep.

„Tome, tohle jsou Hannah a Gwen Pottsovy,“ pokusila se O úsměv.

Izabela s Lucy na boku chytla Toma za paži a on na ni zíral.

„Dobrý večer,“ řekla Gwen.

„Ráda vás znovu poznávám, tentokrát pořádně,“ odtrhla Hannah konečně oči od dítěte.

Tom nenacházel slov.

„Pořádně?“ zeptala se Gwen.

„Setkali jsme se už před lety, ale neznala jsem ho jménem.“

Izabela nervózně těkala očima z jednoho na druhého.

„Váš muž byl velice galantní. Zachránil mě před chlapem, který mě… který mě obtěžoval. Na lodi ze Sydney.“ Hannah zodpověděla Gweninu nevyřčenou otázku. „Ale povím ti to potom. Už je to dávno.“ Tomovi řekla: „Neměla jsem tušení, že jste na Janusu.“

Nastalo tíživé ticho, jak stáli jen centimetry od sebe.

„Tati,“ řekla Lucy konečně a natáhla k němu ruce. Izabela se bránila, ale holčička ho chytila kolem krku a Tom ji nechal, aby na něj vylezla, opřela si hlavu o jeho hruď a poslouchala tlukot jeho srdce.

Tom chtěl využít příležitosti a odejít, když vtom ho Hannah chytila za loket. „Mimochodem, líbilo se mi, jak jste říkal, že majáky jsou tu pro každého, kdo je potřebuje.“ Chvilku přemýšlela o svých dalších slovech. „Mohla bych se vás na něco zeptat, pane Sherbourne?“

Její prosba ho vyděsila, ale řekl: „O co jde?“

„Možná se vám ta otázka zdá divná, ale zachraňují lodě někdy lidi daleko na moři? Slyšel jste někdy o zachráněných člunech? Třeba o přeživších, kteří se dostali až na druhý konec světa? Jenom jsem si říkala, jestli jste někdy neslyšel o příbězích…“

Tom si odkašlal. „Když jde o oceán, řekl bych, že všechno je možné. Úplně všechno.“

„Aha… Děkuji.“ Hannah se zhluboka nadechla a podívala se znovu na Lucy. „Řídila jsem se vaší radou,“ dodala. „Ohledně toho chlapa tenkrát. Jak jste řekl, měl svých problémů dost.“ Otočila se na sestru. „Gwen, půjdu už domů. Na takovéhle věci moc nejsem. Rozloučíš se za mě s otcem? Nechci ho rušit.“ Tomovi a Izabele řekla: „Omluvte mě.“ Už byla na odchodu, když Lucy řekla ospalé „pa pa“ a zamávala. Hannah se pokusila o úsměv. „Pa pa,“ odpověděla. „Máte velmi krásnou dceru. Omluvte mě,“ zavzlykala a spěchala ke dveřím.

„Omlouvám se za ni,“ řekla Gwen. „Před pár lety ji stihla hrozná tragédie. Rodina se jí ztratila na moři, manžel a dcera, která by teď byla ve věku vaší holčičky. Vždycky se ptá na takové věci. Pokaždé ji to sebere, když vidí děti.“

„To je hrozné.“

Na víc se Izabela nezmohla.

„Měla bych jít za ní a přesvědčit se, že je v pořádku.“

Když Gwen odešla, přidala se k nim Izabelina matka. „Nejsi pyšná na tatínka, Lucy? Není to šikovný chlapík, když má veřejné projevy a tak?“ Otočila se k Izabele. „Mám ji vzít domů? Vy si s Tomem můžete užít večírek. Musí to být už roky, co jste naposledy tančili.“

Izabela se podívala na Toma, aby rozhodl.

„Slíbil jsem Ralphovi a Zrzkovi, že si s nima dám pivo. Tohle není nic pro mě.“ Bez jediného pohledu na manželku odešel do tmy.

≈

Když si později večer Izabela myla obličej a podívala se do zrcadla, na okamžik v něm spatřila tvář Hannah, zbrázděnou utrpením. Cákala si na pleť víc vody, aby smyla ten nesnesitelný obraz i pot z jejich setkání. Ale nemohla ten obraz dostat pryč, stejně jako nedokázala ovládnout další, takřka neznatelnou nitku strachu, pramenící z toho, že se dozvěděla, že ji Tom už znal. Nedokázala říct, proč tím je všechno horší, ale měla jakýsi dojem, že se jí nepatrně zhoupla pevná půda pod nohama.

To setkání ji šokovalo. Viděla zblízka temnotu v očích Hannah Roennfeldtové. Cítila mdlou sladkost jejího pudru. Téměř fyzicky vnímala beznaděj, která se kolem Hannah vznášela. Ale v ten samý okamžik zakusila možnost, že ztratí Lucy. Svaly v rukou jí ztuhly, jako kdyby holčičku držela a nechtěla ji pustit. „Ach, Bože,“ modlila se. „Bože, přines Hannah Roennfeldtové klid. A dej, abych uchovala Lucy v bezpečí.“

Tom ještě nebyl doma. Šla zkontrolovat Lucy do pokoje. Něžně jí vzala z rukou obrázkovou knížku a položila ji na toaletní stolek. „Dobrou noc, můj andílku,“ zašeptala a políbila ji. Když ji hladila po vlasech, přistihla se, jak porovnává její tvář s obrazem Hannah v zrcadle a hledá podobnost v zaoblení brady či klenbě obočí.

Kapitola 22

≈

„Mami, mohli bychom mít kočku?“ zeptala se Lucy, když šla za Izabelou do kuchyně Graysmarkových. Fascinoval ji zrzavý tvor jménem Mourek, jenž po domě chodil. Viděla kočky v knihách, ale tahle byla jediná, které se kdy dotkla.

„No, podle mě by kočka nebyla na Janusu šťastná, drahoušku. Neměla by si tam s kým hrát.“ Izabela měla rozrušený hlas.

„Tati, mohli bychom mít kočku, prosím?“ zeptala se holčička bez zaváhání, aniž postřehla napětí ve vzduchu.

Tom přišel domů, když Izabela už spala, a vstal dříve než ostatní. Seděl u stolu a listoval týden starými novinami West Australian.

„Lulu, vezmi Mourka na dobrodružnou výpravu do zahrady, jděte lovit myši,“ řekl.

Lucy popadla naříkající zvíře za břicho a klopýtala s ním ke dveřím.

Tom se otočil na Izabelu. „Jak dlouho ještě, Iz? Sakra, jak dlouho ještě?“

„Co?“

„Jak tohle můžeme dělat? Jak s tím můžeme každý den žít? Věděla jsi, že kvůli nám ta chudák ženská přišla o rozum. A teď jsi ji viděla na vlastní oči!“

„Tome, nedá se nic dělat. Víš to stejně dobře jako já.“ Ale znovu se jí vybavila tvář Hannah i její hlas. Tom zatnul zuby a ona přemýšlela, jak ho uklidnit. „Možná… možná až bude Lucy starší, pak to můžeme Hannah říct, až to nebude tak zdrcující… Ale budou to ještě roky, Tome, celé roky.“

Pokračoval, překvapený tím, že ustoupila, i tím, jak málo. „Izabelo, co to ještě bude stát? Nemůžeme čekat roky. Představ si její život! Vždyť jsi ji znala!“

V Izabele se probudily vážné obavy. „A ukázalo se, že ty taky, Tome Sherbourne. Ale nechal sis to docela pro sebe, že?“

Toma ten protiútok překvapil. „Já ji neznám. Jen jsem ji potkal. Jednou.“

„Kdy?“

„Na lodi ze Sydney.“

„Takže o tohle jde, že ano? Proč jsi mi o ní nikdy neřekl? Co myslela tím, že jsi velmi galantní? Co přede mnou skrýváš?“

„Co skrývám? To je snad vtip.“

„Nevím o tvém životě nic! Cos mi ještě zatajil, Tome? Kolik lodních románků?“

Tom vstal. „A dost! Okamžitě s tím přestaň, Izabelo! Točíš se kolem Hannah Roennfeldtové jako šílená jenom proto, abys změnila téma, protože víš, že mám pravdu. Je úplně jedno, jestli jsem ji už někdy viděl, nebo ne.“

Odvolával se na rozum. „Iz. Vidělas, co se z ní stalo. Za to můžeme my.“ Odvrátil se od ní. „Viděl jsem toho… ve válce tolik, Iz. Věci, které jsem ti nikdy neřekl a ani neřeknu. Bože, já toho udělal…“ Zatnul zuby i pěsti. „Přísahal jsem, že už nikdy nezpůsobím nikomu utrpení, pokud tomu můžu zabránit. Proč si vlastně myslíš, že jsem odešel na maják? Říkal jsem si, že můžu udělat něco dobrého, třeba zachránit nějakého chudáka před utopením. A podívej se, kam jsem se dostal. Psovi bych nepřál, aby si prošel tím, čím si prošla Hannah Roennfeldtová!“ Hledal slova. „Ježíši, ve Francii jsem se naučil, že člověk má zatracenou kliku, když má co jíst a má to čím ukousnout.“ Zarazil se nad obrazy, které mu běhaly hlavou. „Takže když jsem tě potkal a ty ses na mě dvakrát podívala, cítil jsem se jako v nebi!“

Na chvíli se odmlčel. „Co jsme zač, Iz? Pro všechno na světě, na co si to hrajeme? Přísahal jsem, že s tebou budu v dobrém i zlém, Izabelo, v dobrém i zlém! Můžu říct jen tolik, že tohle je hodně zlé,“ dodal a odešel.

Holčička stála u zadních dveří a udiveně sledovala konec hádky. Nikdy neslyšela Toma říct tolik slov a tak hlasitě. A nikdy ho neviděla plakat.

≈

„Je pryč!“ Izabelina slova přivítala Toma, když se odpoledne vrátil se Zrzkem ke Graysmarkovym. „Lucy! Nechala jsem ji venku a šla jsem balit. Myslela jsem, že ji hlídá máma, a ona zase, že ji hlídám já.“

„Uklidni se. Uklidni se, Iz,“ řekl Tom a chytil ji za obě paže. „Hlavně klid. Kdy jsi ji viděla naposledy?“

„Před hodinou? Nejdéle přede dvěma.“

„Kdy sis uvědomila, že je pryč?“

„Až teď. Táta ji hledá za domem v křoví.“ Na okrajích vybíhá Partageuse do buše a nad upravenou zahradou Graysmarkovych leží akry křovisek, která vedou do lesa.

„Tome, díkybohu že jsi zpátky.“ Violet přiběhla na verandu. „Je mi to tak líto, všechno je to moje chyba. Měla jsem ji hlídat! Bill ji šel hledat na starou dřevorubeckou cestu…“

„Kam asi tak mohla jít?“ V Tomovi zvítězil metodický, praktický reflex. „Vyprávěli jste jí s Billem o nějakých místech?“

„Může být kdekoli,“ vrtěla hlavou Violet. „Tome, jsou tu hadi. Pavouci. Bože, pomoz nám!“ naléhala Izabela.

Ozval se Zrzek: „Já jsem jako dítě trávil v té buši celé dny. Bude v pořádku. Najdeme ji, to bude dobrý. Pojď, Tome.“

„Iz, půjdeme se Zrzkem do buše a zkusíme najít stopy. Podívej se znova na zahradu a dopředu. Violet, podívejte se znovu po domě, do skříní a pod postele. Všude, kam by mohla jít za kočkou. Když ji do hodiny nenajdeme, budeme muset zavolat policii, aby přivedli domorodé stopaře.“

Izabela po něm při zmínce o policii blýskla očima.

„To nebude třeba,“ řekl Zrzek. „Bude zdravá jako ryba, uvidíte.“

Až když se dostali ženským z doslechu, řekl Zrzek Tomovi: „Doufejme, že dělá rámus. Hadi ve dne spí. Vyhnou se ti, když tě uslyší. Ale když je překvapíš… Už se někdy předtím zatoulala?“

„Nikdy se neměla kam ztratit, sakra,“ odsekl mu Tom. „Promiň, Zrzku. Nechtěl jsem… jde jen o to, že nemá moc smysl pro vzdálenosti. Na Janusu je odevšad blízko domů.“

Šli, volali její jméno a marně čekali na odpověď. Šli po zbytcích cesty, teď většinou zarostlé ve výšce dospělého člověka, kde se větve spojovaly nad prázdným prostorem. Ale Lucy by při své výšce prošla bez potíží.

Asi po patnácti minutách je cesta dovedla na mýtinu, kde se rozbíhala do několika směrů. „Je tu hodně cest,“ řekl Zrzek. „Kdysi je vykáceli, když hledali dřevo, které by se dalo těžit. Někde tu jsou pořád jímky, tak si musíš dávat pozor. Většinou jsou zakryté,“ dodal a ukázal na šachty, vyhloubené k odvodu podzemní vody.

Holčička z majáku ví o strachu jen málo. Ví, že nemá chodit k okraji útesu. Chápe, že pavouci koušou, a je tedy třeba se jim vyhýbat. Je jí jasné, že nesmí lézt do vody, pokud u sebe nemá mámu nebo tátu. Ve vodě pozná rozdíl mezi ploutví přátelského delfína, která se pohybuje nahoru a dolů, a žraloka, která zůstává nad hladinou, jako by ji krájela. V Partageuse ji může škrábnout kočka, když ji bude tahat za ocas. To jsou hranice nebezpečí. A tak jde za Mourkem a vůbec nemá tušení, že se ztratila. Po chvíli už kočku nevidí, ale už je pozdě, už se nemůže vrátit po vlastních stopách a čím víc se o to snaží, tím dál se zatoulá.

Nakonec dojde na mýtinu a sedne si vedle padlého kmene. Vnímá okolí. Ví, že se musí vyhnout mravencům vojákům, a dá si pozor, aby byla dostatečně daleko od jejich stezky. Nemá strach. Maminka a tatínek ji najdou.

Jak si tak sedí a čmárá klacíkem v písčité půdě, všimne si zvláštního tvora, delšího než její prst, který vylezl zpod kmene. Nic takového nikdy neviděla. Má dlouhé tělo a nohy jako hmyz nebo pavouk, ale dvě tlusté paže jako krabi, které táta někdy chytá na Janusu. Je jím okouzlená, dotkne se ho klacíkem a jeho ocas se stočí do krásného oblouku mířícího k jeho hlavě. V tom okamžiku se o pár centimetrů dál objeví druhý.

Udivuje ji, jak oba jdou za klacíkem a snaží se ho chytit do klepet. Zpod kmene se vynoří třetí. Vteřiny pomalu plynou.

Když dojdou na mýtinu, Tom se rozběhne. Vidí za kmenem malou botičku.

„Lucy!“ Běží ke kmeni, kde si děvčátko hraje s klacíkem. Ztuhne, když si uvědomí, že na druhém konci klacíku je štír. „Ježíši, Lucy!“ Chytne ji v podpaží, zdvihne ji vysoko do vzduchu, štíra hodí na zem a zašlápne ho. „Lucy, co to sakra děláš?“ křičí.

„Tati! Ale tys ho zabil!“

„Lucy, vždyť jsou nebezpeční! Kousnul tě?“

„Ne. Má mě rád. Podívej.“ A otevře širokou kapsu na přední straně šatiček. „Mám jednoho i pro tebe.“

„Nehýbej se!“ předstírá Tom klid a vrátí ji na zem. Strčí klacík do kapsy a počká, až se ho štír chytne, potom ho pomalu vytáhne, hodí ho na zem a zašlápne.

Hledal jí po rukou i nohou stopy po kousnutí nebo bodnutí. „Víš určitě, že tě nebodnul? Bolí tě něco?“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem na dobodužné výpavě!“

„No to jsi teda rozhodně byla.“

„Podívej se pořádně,“ řekl Zrzek. Ty rány nejsou někdy vidět. Ale nevypadá unaveně. To je dobré znamení. Popravdě jsem se víc bál, že je někde na dně šachty.“

„Ty jsi věčný optimista,“ zamumlal Tom. „Lucy, zlato, na Janusu štíry nemáme. Jsou nebezpeční. Nikdy na ně nesmíš sahat.“ Objal ji. „Kde jsi pro všechno na světě byla?“

„Hrála jsem si s Mourkem, jak jsi mi řekl.“ Toma zabolelo, když si vzpomněl na svůj pokyn, aby si šla hrát ven s kočkou.

„Pojď, miláčku. Musíme tě odvést k mamince.“ Jako by si teď jeho ústa uvědomovala význam toho slova, když se mu vybavily včerejší události.

Izabela jim vyběhla naproti z verandy. Na kraji zahrady popadla Lucy a vzlykala úlevou.

„Díky Bohu,“ řekl Bill, stojící vedle Violet. Objal ji. „Díky našemu požehnanému Pánu. A taky tobě, Zrzku. Zachránil jsi nám život,“ dodal.

To odpoledne byla Izabelina mysl prostá všech myšlenek na Hannah Roennfeldtovou a Tom věděl, že to nemůže znovu vytáhnout. Ale pronásledovala ho její tvář. Z abstraktní postavy se stala skutečná žena, trpící dnem i nocí kvůli tomu, co on udělal. Každý její rys – propadlé tváře, trpící oči a okousané nehty – teď ožíval v jeho mysli. Nejhůře nesl to, že mu prokázala úctu a důvěřovala mu.

Znovu a znovu se podivoval skrytým zákoutím Izabeliny mysli, místům, kam dokázala pohřbít trápení, jemuž jeho vlastní mysl utéct nedokázala.

Když je druhého dne Ralph se Zrzkem odvezli zpátky na maják a vyrazili na zpáteční cestu, řekl mladík: „Sakra, nějak se k sobě nemají, nezdá se ti?“

„Dám ti zadarmo jednu radu, Zrzku. Nikdy se nestarej o to, co se děje v manželství druhých lidí.“

„Jo, já vím, ale nečekal bys, že se jim uleví, když se Lucy včera nic nestalo? Izabela se chovala, jako by za to mohl Tom, že se malá ztratila.“

„Nepleť se do toho, chlapče. Je načase, abys šel uvařit čaj.“

Kapitola 23

≈

Co se stalo s Grace Roennfeldtovou a jejím otcem, to bylo jedním z tajemství Velkého jižního okresu. Někteří lidé říkali, že se tím jen potvrzuje, že se Němčourům nedá věřit – byl to špion a po válce ho povolali zpátky do Německa. Že on je Rakušan, to nehraje žádnou roli. Další, kteří znali oceány, nad jeho zmizením nehnuli ani brvou: „A co si myslel, když do těchhle vod vyrazil? Asi mu strašilo ve věži. Nemohl tam vydržet ani pět minut.“ Obecně měli lidé pocit, že to byl Boží zásah vyjadřující Jeho nesouhlas s tím, jakého manžela si Hannah vybrala. Odpuštění je sice hezká věc, ale podívejte se, co všechno jeho národ způsobil…

Odměna, již nabízel starý Potts, zvolna získala povahu mýtu. Po léta lákala lidi z Goldfields nahoře na severu a dokonce až z Adelaide, kteří viděli šanci vydělat jmění na tom, že přijdou s rozbitým kusem naplaveného dřeva a nějakou domněnkou. První měsíce Hannah pozorně poslouchala každou povídačku o tom, že někdo něco viděl nebo tu osudnou noc zaslechl u pobřeží plakat dítě.

Časem už ani její dychtivé srdce nedokázalo nevidět, jak jsou ty příběhy děravé. Když prohlásila, že šatičky, které „objevili“ na pobřeží, nejsou ty, jež na sobě měla Grace, tak na ni ten zlatokop naléhal: „Přemýšlejte! Přemohl vás smutek. Jak by od vás někdo mohl očekávat, že si budete pamatovat, co měla ta chudinka na sobě?“ Nebo: „Víte, asi by se vám lépe spalo, kdybyste si to prostě přiznala, paní Roennfeldtová.“ Potom pronesli nějakou nevrlou poznámku, když je Gwen vyvedla ze salonu, poděkovala jim, že se obtěžovali, a dala jim pár šilinků na cestu domů.

≈

Onoho ledna věncovec znovu kvetl se stejně slastnou a těžkou vůní, ale Hannah Roennfeldtová byla na své rituální cestě na policii, na pláž a do kostela čím dál hubenější. „Je úplně mimo,“ mumlal strážník Garstone, když se odloudala. Dokonce i reverend Norkells na ni naléhal, aby trávila méně času v chladném přítmí kostela a „hledala Krista v životě kolem sebe“.

Druhou noc po oslavě ležela Hannah v posteli a uslyšela zaskřípění pantů u schránky na dopisy. Podívala se na hodiny, jejichž podivná čísla ukazovala tři hodiny ráno. Že by vačice? Vylezla z postele a vykoukla zpoza záclony, ale nic neviděla. Měsíc sotva vyšel, všude byla tma, kromě slabého světla hvězd rozprášených po obloze. Znovu zaslechla zaskřípání schránky, tentokrát ji rozezvučel vítr.

Rozsvítila a odvážila se vyjít předními dveřmi, opatrně, aby nevzbudila sestru, a jen nejasně si uvědomovala, že by mohla vyrušit hady, kteří v černočerné tmě loví myši nebo žáby. Její bosé nohy šly pěšinou neslyšně.

Dvířka schránky se lehce houpala sem a tam a bylo vidět, že uvnitř něco je. Když dala světlo blíž, objevil se malý obdélníkový balíček. Vytáhla ho. Byl zabalený v hnědém papíře a jen o málo větší než její ruka. Rozhlédla se po nějakém náznaku, jak se sem dostal, ale tma se svírala okolo lampy jako zaťatá pěst. Spěchala do ložnice pro nůžky, aby mohla provázek přestřihnout. Balíček byl adresován jí, stejným úpravným rukopisem jako minule. Otevřela ho.

S každou odstraněnou vrstvou novin něco zarachtalo. Když odhrnula poslední papír, zalesklo se ve světle lampy stříbrné chrastítko, které její otec objednal své vnučce v Perthu. Andílky vyryté na rukojeti nebylo možné nepoznat. Pod chrastítkem ležel vzkaz.

Je v pořádku. Je zahrnuta láskou a péčí.

Prosím, modlete se za mě.

Nic víc. Žádné datum, iniciály ani podpis.

„Gwen, Gwen, honem!“ zaklepala sestře na dveře. „Podívej se! Je naživu! Grace je naživu. Já to věděla!“

Gwen se vymotala z postele s očekáváním další šílené historky. Ale při pohledu na chrastítko najednou zpozorněla, protože ona a otec u bratrů Carisových v Perthu diskutovali se stříbrotepcem, jak by mělo vypadat. Dotkla se ho opatrně, jako by to bylo vejce, z něhož by se mohlo vylíhnout monstrum.

Hannah vzlykala a usmívala se, smála se stropu i podlaze. „Říkala jsem ti to, ne? Ach, má drahá Grace! Je naživu!“

Gwen jí dala ruku na rameno. „Nenech se unést, Hannah. Ráno zajdeme za tátou a půjdeme s ním na policii. Oni budou vědět, co dělat. Teď si jdi lehnout. Potřebuješ mít zítra čistou hlavu.“

Spánek nepřicházel v úvahu. Hannah se bála, že by se mohla probudit, kdyby zavřela oči. Šla dozadu na zahradu a sedla si na houpačku, kde se jednou s Frankem a Grace dívali na tisíce hvězd rozesetých po obloze. Uklidňovala ji jejich stálost, byly v noci jako tečky naděje. Na tak obrovském plátně mohly být sotva slyšet či cítit malé životy. Ale měla chrastítko, a to jí přineslo naději. To není vtip. Tohle je talisman lásky, symbol otcova odpuštění, věc, jíž se dotýkala její dcera a ti, kdo ji milovali. Vzpomněla si na svá studia antické literatury a na příběh o Démétér a Persefoně. Najednou v její mysli ten starý příběh ožil, když přemýšlela o návratu své dcery, ať už ji vězní kdekoli.

Cítila – ne, ona věděla –, že se blíží ke konci strašlivé cesty. Až se k ní Grace vrátí, začne znovu žít a budou si spolu užívat štěstí, jež jim bylo oběma tak dlouho upíráno. Přistihla se, že se směje veselým vzpomínkám, jak Frank zápolil s výměnou plenek, jak se její otec snažil zachovat klid, když mu vnučka vyzvracela právě požité mléko na jeho nejlepší oblek. Poprvé po letech se jí svíral žaludek vzrušením. Jen počkat do rána.

Když se jí do myšlenek vloudil záblesk pochyb, zaměřila se na drobnosti, jak měla dole Grace vzadu o něco slabší vlásky od otírání o peřinku, jak měla na nehtíkách malé půlměsíčky. Uchovala si ji v paměti a čirou vůlí si ji přivolávala domů tím, že na zemi existuje místo, kde o ní vědí všechno. Chtěla by ji mít doma v bezpečí.

≈

Město bylo plné drbů. Našla se prý panenka. Ale ne, kousací kroužek. Dokazuje to, že dítě je mrtvé; dokazuje to, že je naživu. Otec ji zabil; otce zabili. Historky putovaly od jednoho k druhému, od řezníka k hokynáři, od kovárny do kostela, a vždy se něco přidalo a něco se ztratilo, a každý přitom významně sykl nebo našpulil rty, aby zakryl vzrušení.

„Pane Pottsi, my vůbec nepochybujeme, že poznáváte své vlastní věci. Ale určitě chápete, že to není důkaz, že to dítě je naživu.“ Seržant Knuckey se snažil uklidnit Septima, jenž před ním stál brunátný ve tváři, s bradou vztyčenou a hrudí vypjatou jako bojovník.

„Musíte to prošetřit! Proč by to někdo nosil až teď? A uprostřed noci? Aniž by se pokusil získat odměnu?“ Jeho vousy vypadaly ještě bělejší, jak zrudl.

„Při vší úctě, jak to mám ksakru vědět?“

„Takové výrazy si nechte, děkuju pěkně! Jsou tu dámy!“

„Omlouvám se.“ Knuckey špulil rty. „Budeme to vyšetřovat. Můžete si být jist.“

„Jak přesně?“ zeptal se Septimus.

„My… já… Máte mé slovo, že ano.“

Hannah ztratila naději. Bude to stejné jako předtím. Ale přesto zůstala vzhůru dlouho do noci, hlídala schránku a čekala na znamení.

≈

„Tak, potřeboval bych tohle vyfotit, Bernie,“ pronesl strážník Lynch. U pultu v Gutcherově ateliéru vytáhl z plstěné tašky stříbrné chrastítko.

Bernie Gutcher se podezřívavě podíval. „Odkdy se zajímáte o děti?“

„Od té doby, co je to důkaz!“ odpověděl policista.

Fotografovi trvalo nějakou dobu, než si připravil přístroje, a Lynch se zatím díval na portréty na stěnách, ilustrující různé styly a výběr rámů. Postupně si prohlížel místní fotbalový tým, Harryho Garstona s matkou a Billa a Violet Graysmarkovy s dcerou a vnučkou.

O pár dní později dali fotografii podle předpisů do vývěsky před policejní budovou. Chrastítko leželo vedle pravítka, aby bylo vidět, jak je veliké, a každý, kdo by ho poznal, se měl přihlásit. Vedle visela zpráva od pana Septima Pottse, na níž stálo, že odměna za informaci, která povede k nalezení jeho vnučky Grace Ellen Roennfeldtové, se zvyšuje na tři tisíce guineí a že všechny kontakty budou přísně důvěrné.

Za tisíc guineí lze u Partageuse koupit farmu. A co se dá udělat se třemi tisíci? To ani nejde říct.

„Víš to určitě?“ přecházela Zrzkova matka po kuchyni ještě s natáčkami, ve kterých spala. „Přemýšlej, chlapče, proboha!“

„Ne. Nemůžu to říct s úplnou jistotou, už je to dlouho. Ale nikdy předtím jsem neviděl něco tak blyštivého, navíc v dětské kolébce!“ Balil si cigaretu a třásly se mu ruce, potom si ji zapálil a nervózně vyfukoval kouř. „Mami, co mám dělat?“ Pod zrzavými kudrnami mu na čele naskakovaly kapky potu. „Chci říct, že možná to má nějaké vysvětlení. Nebo se mi to třeba jen zdálo.“ Silně potáhl z cigarety a vyfoukl dým. „Možná bych měl počkat, až zase pojedeme na Janus, a zeptat se ho jako chlap chlapa.“

„Spíš jako blbec chlapa! Jestli to chceš udělat takhle, pak jsi ještě hloupější, než jsem si myslela. Tři tisíce guineí!“ Mávala mu před obličejem třemi prsty. „Tři tisíce guineí je víc, než by sis na té mizerné lodi vydělal za sto let!“

„Ale jde o Toma. A o Izabelu. Jako kdyby udělali něco špatného. A i kdyby to bylo to samé chrastítko, tak tam mohlo vyplavat a oni ho našli. Měla bys vidět, co někdy na Janusu skončí. Jednou tam našel mušketu! A houpacího koníka.“

„To se nedivím, že tě Kitty Kellyová pustila k vodě. Nemáš v sobě za mák ctižádosti. Ani zdravého rozumu.“

„Mami!“ Matčin posměšek Zrzka zasáhl.

„Vezmi si čistou košili! Jdeme na policii.“

„Ale jde o Toma! Je to kamarád, mami!“

„Jsou to požehnané tři tisíce guineí! A když nepřijdeš první, starý Ralph Addicott jim možná přijde říct to samé.“ Dodala: „Kitty Kellyová nebude ohrnovat nos nad mužem s tolika penězi, nebo snad jo? Běž se učesat. A típni tu zatracenou cigaretu.“

Kapitola 24

≈

Když k Janusu mířil Větrný duch, bičovaný okrajem cyklonu, jenž se hnal podél západního pobřeží Austrálie, Tom si nejdřív myslel, že se mu to zdá. Zavolal na Izabelu, jestli to vidí taky. Byli na Janusu teprve týden. Loď měla připlout až v půlce března, aby je podle plánu odvezla na pevninu před stěhováním na Mys Moore. Že by se jim rozbil motor při cestě odjinud? Třeba se Ralph nebo Zrzek v tom příšerném počasí zranili.

Vlny byly zrádné a posádka musela vynaložit všechen um, aby loď při kotvení nenajela do mola. „Tonoucí se stébla chytá, co, Ralphe?“ volal Tom ve větru, když připlouvali, ale starý neodpověděl.

Když Tom spatřil na zádi místo Zrzka ostré rysy Nevilla Whittnishe, zmátlo ho to ještě víc. Za ním šli čtyři policisté.

„Sakra, Ralphe! Co se tady děje?“

Ani teď Ralph neodpověděl. Toma zamrazilo. Podíval se nahoru na útes a viděl, jak Izabela mizí z dohledu. Jeden policista se potácel po lávce jako opilý a chvíli si zvykal na pevnou půdu přístavu. Další ho následovali.

„Thomas Edward Sherbourne?“

„Ano.“

„Seržant Spragg, z policie v Albany. Tohle je můj asistent, strážník Strugnell. Seržanta Knuckeyho a strážníka Garstona možná znáte z Partageuse.“

„To nemohu říct.“

„Pane Sherbourne, jsme tu kvůli Franku Roennfeldtovi a jeho dceři Grace.“

Ta rána mu na moment vyrazila dech. Sevřelo se mu hrdlo a tvář mu mrtvolně zesinala. Čekání skončilo. Bylo to, jako když po dnech čekání v zákopu konečně dostali signál k akci.

Seržant vylovil z kapsy kousek papíru, který se v silném větru ohýbal. Chytil ho pevně oběma rukama.

„Poznáváte tohle, pane?“

Tom si vzal fotografii s chrastítkem. Podíval se na útes a přemýšlel, co řekne. Izabela je pryč. Váhal. Po tomhle už to nepůjde vrátit zpátky.

Hlasitě vzdychl, jako by se mu v duchu hodně ulevilo, a se zavřenýma očima svěsil hlavu. Cítil, jak mu někdo dal ruku na rameno. Byl to Ralph. „Tome, Tome, synku… Co se to tady krucinál stalo?“

≈

Zatímco Toma vyslýchá policie, Izabela odchází k malým křížkům na útesu. Keříčky rozmarýnu se rozplývají a zase zaostřují, stejně jako její myšlenky. Třese se při pohledu na to, co se děje. Nejmenší a nejmladší policista se tvářil velmi vážně, když jí ukázal fotografii, a nemohl si nevšimnout, jak při pohledu na ni vykulila oči a přestala dýchat.

„Minulý týden někdo poslal to chrastítko paní Roennfeldtové.“

„Minulý týden?“

„Vypadá to na stejného člověka, který jí skoro před dvěma lety poslal dopis.“

Poslední věta už jí nedávala smysl vůbec.

„Chtěli bychom vám položit pár otázek, až domluvíme s vaším manželem, ale zatím byste možná neměla.., neměla byste se vzdalovat,“ pokrčil neobratně rameny.

Izabela se dívá z útesu. Je tu tolik vzduchu, a stejně se nemůže nadechnout, když si představí, jak Lucy teď odpoledne spí, zatímco vedle v pokoji vyslýchají jejího otce. Vezmou ji pryč. Napadne ji, že by ji mohla schovat někde na ostrově. Může s ní odplout na lodi. Horečně uvažuje, že záchranný člun je připravený okamžitě vyplout. Kdyby se dokázala tvářit, že bere Lucy… kam? Kamkoli, to je jedno. Může ji dostat do lodi a odplout dřív, než si někdo uvědomí, že jsou pryč. A když chytí správný proud, poplují na sever… Představuje si, jak obě zakotví bezpečně někde směrem k Perthu. Logika zasahuje a připomíná jí, že by mohly chytit jižní proud, což znamená jistou smrt v Antarktickém oceánu. Naléhavě hledá další východisko. Může přísahat, že dítě je její, že v tom člunu byla dvě mrtvá těla a oni si nechali jenom chrastítko. Chytá se každé možnosti, ať je jakkoli absurdní.

Vrací se jí stejné nutkání: „Musím se zeptat Toma, co mám dělat.“ Náhle se jí udělá zle, když si uvědomí, že právě Tom za to všechno může. Zasáhne ji to stejně, jako když se dozvěděla, že její bratr Hugh zemřel, a potom se v noci probudila s myšlenkou, že tu hroznou novinu musí říct Hughovi.

Nakonec si částečně uvědomí, že není kam utéct, a strach se promění v zlost. Proč? Proč to prostě nemohl nechat být? Tom má chránit svou rodinu, ne ji rozdělit.

Hluboko v podvědomí se jí probudil temný pocit a teď hledá, kde by bezpečně spočinul. Myšlenky jí klesají do temnoty – on to plánoval dva roky. Co je to za člověka, jenž jí dokázal lhát a vyrvat jí z náruče dítě? Vzpomíná si, jak se Hannah Roennfeldtová dotkla jeho paže, a říká si, co se mezi nimi ve skutečnosti odehrálo. Zvedne se jí žaludek a křečovitě zvrací do trávy.

≈

Oceán se hřmotem bušil do útesu a plival desítky metrů vysoko, tam, kde na okraji stála Izabela. Spršky vody se vsákly do dřevěných křížů a zmáčely jí šaty.

„Iz! Izabelo!“ vichřice Tomův hlas skoro odnesla na moře.

Ve vzduchu kroužil buřňák, znovu a znovu, až se jako blesk vrhl do zvířené vody a vznesl se zpět se sleděm. Ale štěstí a bouře stály při rybě, která se ptákovi vykroutila ze zobáku a spadla zpět do vln.

Tom uběhl pár set metrů, jež ho od manželky dělily. Buřňák se dál vznášel na divokých větrných proudech, protože věděl, že v rozbouřeném moři snáze uloví každou rybu, která není schovaná v nejhlubších útesech.

„Nemáme moc času,“ přitáhl Tom k sobě Izabelu. „Lucy se každou chvíli vzbudí.“ Policisté ho vyslýchali celou uplynulou hodinu a dva z nich teď mířili s lopatami ke starým hrobům na druhé straně ostrova.

Izabela si ho prohlížela, jako by ho neznala. „Policista říkal, že někdo poslal Hannah Roennfeldtové chrastítko…“

Díval se na ni, ale neřekl nic.

„…že jí někdo už před dvěma lety napsal, že je její dítě naživu.“ Ještě chvíli s důsledky toho všeho bojovala. „Tome!“ Na víc se nezmohla, oči vytřeštěné strachem. „Ach, Tome!“ zopakovala a ustoupila.

„Musel jsem něco udělat, Iz. Bůh ví, že jsem se snažil to vysvětlit. Jen jsem chtěl, aby věděla, že je dítě v bezpečí.“

Dívala se na něj, jako by se snažila dát si dohromady slova, jež někdo volal zdálky, i když stál tak blízko, že mu její vlasy šlehaly do obličeje. „Já ti věřila, Tome.“ Chytila si vlasy a s otevřenými ústy na něj hleděla a hledala slova. „Proč jsi nám to proboha udělal? Co jsi to udělal Lucy?“

Viděla odevzdanost v jeho ramenou a úlevu v jeho očích. Když dala ruce od sebe, vlasy se jí rozprostřely kolem tváře jako smuteční závoj a začala vzlykat. „Dva roky! Takže to všechno byla dva roky lež?“

„Viděla jsi tu ubohou ženskou! Viděla jsi, co jsme provedli.“

„A ona pro tebe znamená víc než naše rodina?“

„Není to naše rodina, Iz.“

„Je to jediná rodina, kterou kdy budeme mít! Co bude, pro všechno na světě, s Lucy?“

Chytil ji za ruce. „Udělej, co ti řeknu, a budeš v pořádku. Řekl jsem jim, že za to můžu já, jasné? Řekl jsem, že to byl můj nápad, nechat si Lucy, že ty jsi nechtěla, ale já tě donutil. Pokud se toho budeš držet, nikdo ti nic neudělá… Odvezou nás do Partageuse. Iz, slibuju, že tě ochráním.“ Znovu ji k sobě přitáhl a políbil ji na čelo. „Je jedno, co bude se mnou. Vím, že mě pošlou do vězení, ale až se dostanu ven, budeme pořád…“

Najednou se od něj odtrhla a začala ho bít pěstmi do prsou. „Nemluv o ,nás‘, Tome! Po tom, co jsi udělal, už ne!“ Nepokusil se ji zastavit. „Vybral sis! Lucy a já jsme ti úplně ukradený. Takže… takže nečekej, že mě bude zajímat, co se s tebou teď stane.“

„Iz, no tak, nevíš, co říkáš.“

„Že ne?“ ječela. „Vím, že nám vezmou naši dceru. Ty tomu prostě nechceš rozumět, co? To, co jsi udělal, je neodpustitelné!“

„Ježíši, Iz…“

„Mohl jsi mě stejně tak zabít, Tome! Zabít mě je lepší než zabít naše dítě. Jsi zrůda! Chladná, sebestředná zrůda!“

Tom jen stál a vnímal slova, jež bolela víc než rány. Hledal v její tváři stopu po lásce, kterou mu přísahala znovu a znovu, ale byla plná mrazivé zuřivosti jako oceán okolo.

Buřňák se znovu vrhl do moře a vynořil se triumfálně s rybou v zobáku, takže jenom její naprázdno lapající ústa svědčila o tom, že kdy existovala.

≈

„V tomhle počasí nemůžeme vyplout,“ řekl Ralph seržantovi Knuckeymu. Seržant Spragg, starší policista z Albany, vyváděl, že musí vyrazit hned. „Jestli tak hrozně moc chce zpátky, může tam doplavat,“ bylo vše, co k tomu kapitán řekl.

„Dobrá, Sherbourne může zůstat na lodi pod dozorem. Nebude si tady vymýšlet s manželkou nějaké historky, děkuju pěkně,“ trval na svém Spragg.

Seržant Knuckey se podíval na Ralpha s povytaženým obočím a jeho výraz dokazoval, že s kolegou nesouhlasí.

Když se blížil západ slunce, přirázoval na loď Neville Whittnish.

„Co tu chcete?“ zeptal se strážník Strugnell, jenž svou povinnost hlídat zadrženého bral vážně.

„Potřebuju, aby mi Sherbourne předal službu. Musí jít se mnou a rozsvítit.“ I když Whittnish mluvil málo a stručně, jeho tón nikdy nepřipouštěl námitky.

Strugnella to vyvedlo z rovnováhy, ale znovu našel rozvahu a řekl: „Dobře, ale musím jít s ním.“

„Žádné nepovolané osoby na maják nesmí. To je předpis Společenství národů. Až budeme hotoví, přivedu ho zpátky.“

Tom a strážce šli k majáku mlčky. Když došli ke dveřím, řekl Tom tiše: „O co jde? Abyste rozsvítil, na to mě nepotřebujete.“

Stařec řekl prostě: „Tak dobře udržovaný maják jsem nikdy neviděl. Nic mi není do toho, co jsi udělal. Ale budeš se s ním chtít asi rozloučit. Počkám tady dole.“ Otočil se, podíval se kulatým okénkem ven a měřil si bouři.

A tak Tom naposledy vyšel ty stovky schodů. Naposledy ze síry a oleje vykouzlil světlo. Naposledy poslal zprávu námořníkům na kilometry daleko: Dávejte pozor.

≈

Ráno bouře polevila a nebe zase jednou bylo jasně modré. Pláže jsou plné nánosů žluté pěny a chaluh vyvržených vlnami. Když loď odplouvá od Janusovy skály, skupinka delfínů si hraje u přídě, jejich šedá těla se vynořují a potápějí jako vlny, tu blíž a potom zase dál. Izabela sedí s opuchlýma červenýma očima na jedné straně kajuty a Tom na druhé. Policisté mezi sebou mluví o službách a o tom, jak si nejlépe vyleštit boty. Na zádi vychází z plachty zápach svědčící o jejím děsivém obsahu.

Lucy sedí Izabele na klíně. „Kam jedeme, mami?“ ptá se.

„Zpátky do Partageuse, zlatíčko.“

„Proč?“

Izabela sekne očima po Tomovi. „To vážně nevím, miláčku. Ale prostě tam musíme.“ A pevně ji obejme.

Později holčička sleze z matčina klína a šplhá po Tomovi. Ten ji drží beze slov a snaží si ji celou vtisknout do paměti: vůni vlasů, jemnou pleť, tvary maličkatých prstíků, zvuk jejího dechu, když má tvář tak blízko jeho.

Ostrov za nimi mizí, ztrácí se jako pořád menší a menší zmenšenina sebe sama, až zůstane jen záblesk vzpomínky, kterou si každý z pasažérů uchová v paměti jinak a nedokonale. Tom sleduje Izabelu, čeká, až mu opětuje pohled, touží po jejím starém úsměvu, který mu tak připomínal maják na Janusu – byl to pevný a spolehlivý bod ve světě, díky němuž se nikdy neztratil. Ale plamen vyhasl a její tvář se teď zdá neobydlená.

Měří cestu na pevninu v otáčkách majáku.

ČÁST TŘETÍ

Kapitola 25

≈

Hned jak se vylodili, vytáhl seržant Spragg z kapsy pouta a šel k Tomovi. Vernon Knuckey zavrtěl hlavou a zastavil ho.

„Je to standardní postup,“ řekl seržant z Albany, který měl na stanici větší slovo než Vernon.

„To je jedno. Máme tu holčičku,“ odporoval Knuckey a kývl směrem k Lucy, jež utíkala k Tomovi a popadla ho za nohu.

„Tati! Tati, zvedni mě!“

Tomovi přes obličej přeběhl výraz ryzí bolesti, když se ji podíval do očí; žádala po něm tu nejobyčejnější věc. Na vršku smuteční vrby cvrlikali pávíci černobílí. Tom těžce polkl, nehty zaryté v pažích.

„Podívej, Lulu! Podívej se na ty zvláštní ptáčky tam nahoře. Ty doma nemáme, že?“ Pořád se na ně díval a řekl: „Běž si je pořádně prohlédnout.“

U mola parkovala dvě auta. Seržant Spragg oslovil Toma: „Tudy. Do toho prvního.“

Tom se otočil zpět k Lucy, kterou zabavili ptáci, již si hráli a natřásali své dlouhé černé ocasy. Chtěl k ní natáhnout ruku, ale představil si, jak by se trápila. Nejlepší bude, když se prostě ztratí.

Zahlédla, že se pohnul, a napřáhla ruce. „Tati, počkej! Zvedni mě!“ naléhala znovu a tón jejího hlasu prozrazoval, že cítí, že se něco děje.

„Tak už, prosím,“ vybídl Toma seržant Spragg a vzal ho za loket.

Když Tom odcházel, bylo mu s každým krokem hůř a Lucy šla za ním s rukama stále nataženýma. „Tati, počkej na Lulu,“ prosila, ublížená a zmatená. Když zakopla a spadla obličejem na kamení, vykřikla a Tom nemohl jít dál, otočil se a vytrhl se policistům.

„Lulu!“ Sebral ji a na odřenou bradu jí dal pusu. „Lucy, Lucy, Lucy, Lucy,“ šeptal a líbal ji na tvář. „Nic ti není, maličká. Budeš v pořádku.“

Vernon Knuckey se díval do země a odkašlal si.

Tom řekl: „Zlatíčko, teď už musím jít. Doufám...“ Odmlčel se. Podíval se jí do očí, pohladil ji po vlasech a naposledy ji políbil. „Sbohem, maličká.“

Holčička se ho nechtěla pustit, a tak se Knuckey otočil na Izabelu. „Paní Sherbourneová?“

Izabela ji od Toma odtáhla. „Tak pojď, broučku. To nic. Máma je tady,“ řekla. Ale holčička dál volala: „Tati, já chci jít s tebou, tati!“

„Jsi spokojený, Tome? To jsi chtěl, ne?“ Slzy se kutálely po tváři nejprve Izabele, potom i Lucy.

Tom chvíli stál ohromený pohledem na ně a na bolest vrytou do jejich tváří. Billovi Graysmarkovi slíbil, že je bude chránit a starat se o ně. Nakonec se vzchopil a řekl: „Proboha, Iz, promiň.“

Kennethu Spraggovi došla trpělivost, znovu ho popadl za paži a strčil do auta. Tom se krčil na zadním sedadle a Lucy začala křičet. „Tati, nechoď! Prosím, tati! Prosím!“ Tvář měla zkřivenou a zarudlou a slzy jí stékaly do otevřené pusy, zatímco se ji Izabela marně snažila utišit. „Mami, zastav je! Jsou zlí, mami! Jsou na tatínka oškliví!“

„Já vím, miláčku, já vím.“ Políbila Lucy do vlasů a zašeptala: „Lidé někdy dělají hodně špatné věci.“ Když to říkala, věděla, že je čeká něco ještě horšího.

Ralph pozoroval tu scénu z paluby. Když se vrátil domů k Hildě, podíval se na ni, po dvaceti letech se na ni asi poprvé opravdu podíval.

„Proč to?“ zeptala se ho, rozpačitá z jeho pozorného pohledu.

„Jen... tak,“ řekl a dlouze ji objal.

≈

V kanceláři se Vernon Knuckey do Kennetha Spragga pustil. „Říkám vám to znovu, seržante. Dnes odpoledne ho do Albany nepovezete. Bude převezen včas, až budu mít šanci položit mu ještě pár otázek.“

„Nakonec to bude náš vězeň. Pamatujte, že majáky patří Společenství národů, takže to uděláme, jak se to dělat má.“

„Znám předpisy zrovna tak dobře jako vy.“ Každý policista na tuhle stranu od Perthu věděl, jak rád dává Kenneth Spragg najevo svou moc. Pořád se cítil ukřivděný, že ho nevzali do armády, a tak si to vynahrazoval tím, že se nosil jako nějaký praporčík. „Pošleme ho do Albany tak, jak máme.“

„Chci Sherbournea vyslechnout, hned se dostanu k jádru věci. Teď jsem tady. Vezmu ho s sebou.“

„Když ho chcete tak moc, můžete se pro něj sakra vrátit. Téhle stanici velím já.“

„Zavolejte do Perthu.“

„Cože?“

„Nechte mě zavolat do Perthu. Když to uslyším od oblastního velitelství, nechám ho tu. Jinak si sedne do auta a pojede do Albany.“

Izabela tak dlouho přesvědčovala rozrušenou holčičku, aby si nasedla do druhého auta, že Tom už byl v cele, když na stanici přijely.

V čekárně seděla Lucy Izabele na koleni, rozčilená a vyčerpaná z dlouhé cesty a těch podivných událostí. Pořád se dotýkala její tváře, hladila ji a dloubala do ní, aby z ní vymámila odpověď. „Kde je tatínek? Chci ho vidět.“ Izabela byla bledá a nepřítomně se mračila. Občas ji myšlenky opustily a soustředila se na rýhu v dřevěné přepážce nebo na vřískot straky v dálce. Potom ji Lucyiny prsty s další otázkou vrátily zpátky do hrozného vědomí, kde je.

U přepážky čekal stařík, který přišel zaplatit pokutu za to, že se mu dobytek zatoulal na silnici. Krátil si čas přemlouváním Lucy, aby si s ním zahrála na jukanou.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Lucy,“ odpověděla stydlivě.

„To si myslíš ty,“ zamumlal Harry Garstone s jízlivým úsměvem, zatímco vyplňoval doklad o zaplacení.

V tu chvíli dorazil z ordinace doktor Sumpton, nesl si tašku a funěl. Zběžně kývl Izabele na pozdrav, ale do očí se jí nepodíval. Zrudla při vzpomínce na poslední prohlídku a jeho zničující verdikt.

„Tudy, pane,“ řekl Garstone a vedl ho do zadní místnosti. Strážník se vrátil k Izabele. „Holčičku musí prohlédnout doktor. Dejte mi ji.“

„Prohlédnout? Proč? Nic jí není!“

„O tom vy nerozhodujete, paní Sherbourneová.“

„Jsem její…“ Izabela se zarazila. „Nepotřebuje doktora. Prosím. Mějte trochu ohledy!“

Policista popadl Lucy a odnesl ji, ona křičela a prala se s ním. Pronikavý křik zněl celou stanicí až do Tomovy cely, kde se zdál být dokonce hlasitější, když Tom přemýšlel, co se jí asi stalo.

≈

V Knuckeyho kanceláři Spragg zavěsil sluchátko a na kolegu z Partageuse se zamračil. „Fajn. Prozatím ať je tedy po vašem…“ Povytáhl si pásek a změnil taktiku. „Podle mého názoru by ta žena měla být v cele taky. Nejspíš v tom je namočená až po uši.“

„Seržante, znám tu dívku celý její život,“ řekl Knuckey. „Nikdy ani nezmeškala kostel. Slyšel jste výpověď Toma Sherbournea. Vypadá to, že i ona je obětí.“

„Jeho výpověď? Říkám vám, že není nevinná. Nechtě mě s ním chvíli o samotě, a hned zjistíme, jak ve skutečnosti ten Roennfeldt umřel…“

Knuckey dobře věděl, jakou má Spragg v oblasti pověst, ale tu poznámku přešel. „Podívejte, Sherbournea vůbec neznám. Mohl by to být třeba Jack Rozparovač, co já vím. Jestli je vinen, pěkně si to odsedí. Ale jen tak zavřít jeho ženu, to nikomu nepomůže, takže brzděte. Víte stejně dobře jako já, že vdaná žena není trestně odpovědná za něco, co ji přinutil udělat manžel.“ Srovnal si štos papírů podle okraje poznámkového bloku. „Tohle je malé město. Špína na člověku ulpí. Nemůžete zavřít holku do cely, dokud si nejste zatraceně jistý fakty. Takže to vezmeme jedno po druhém.“

Když seržant Spragg s úzkými rty vypochodoval ze stanice, Knuckey odešel do vyšetřovací místnosti a vrátil se s Lucy.

„Doktor říká, že je v pořádku,“ řekl a ztišil hlas. „Teď ji odvedeme k matce, Izabelo. Budu vám vděčný, když to nebudete pro nikoho dělat horší, než to je. Takže, jestli.., chcete se s ní rozloučit?“

„Prosím! Nedělejte to!“

„Nedělejte to horší, než to je.“ Vernon Knuckey léta sledoval tíživý úděl Hannah Roennfeldtové s přesvědčením, že se utápí v marném snu, a teď se díval na tuto ženu a napadlo ho totéž.

Holčička věřila, že je v bezpečí matčiny náruče, a tak se jí pevně chytila, když ji Izabela líbala na tvář, neschopná odtrhnout rty od její hebké pleti. Harry Garstone chytil holčičku kolem pasu a odtáhl ji.

Ačkoli posledních čtyřiadvacet hodin k tomuto okamžiku směřovalo a strach z něj se v Izabele usadil ode dne, kdy poprvé pohlédla na Lucy jako miminko, stejně jí to rvalo srdce.

„Prosím!“ žadonila úpěnlivě skrze slzy. „Mějte slitování!“ Její hlas se odrážel od holých zdí. „Neberte mi mé dítě!“

Pak od ní ječící holčičku odtrhli a Izabela omdlela. Když se zhroutila na kamennou podlahu, ozvala se rána a několikrát se mezi zdmi odrazila.

≈

Hannah Roennfeldtová nevydržela sedět v klidu. Dívala se na svoje hodinky, na hodiny na římse, na sestru, na kohokoli, kdo jí mohl říct, kolik času uplynulo. Loď vyrazila k Janusu včera ráno a od té doby se každá minuta škrábala do kopce jako Sisyfos.

Přišlo jí takřka neuvěřitelné, že brzy by mohla svou dceru znovu chovat v náručí. Snila o jejím návratu od chvíle, kdy našla to chrastítko. Objetí. Polibky. Úsměvy. Nasbírala v zahradě květy plumérie a dala je do dětského pokoje, aby naplnila domek jejich vůní. S úsměvem a pobrukováním oprašovala nábytek, uklízela a na prádelník posadila panenky. Vynořily se pochyby, co bude holčička jíst. Proto Hannah poslala Gwen, aby nakoupila jablka, mléko a sladkosti. Než se sestra vrátila, Hannah najednou začala uvažovat, jestli jí má dávat ještě něco jiného. Sama skoro nic nejedla, a tak se šla zeptat vedle k paní Darnleyové, která má pět dětí, co má dávat holčičce v Graceině věku. A protože se ještě o ničem nevědělo, tak Fanny Darnleyová, která zbožňovala drby, okamžitě vyklopila hokynáři panu Kellymu, že se Hannah úplně zbláznila a hostí doma duchy. „Člověk nerad mluví o sousedech špatně, ale… no, proto přece máme blázince, nebo ne? Nejsem nijak nadšená z toho, že někdo, komu straší ve věži, žije v těsné blízkosti mých dětí. Na mém místě byste se cítil stejně.“

≈

Telefonní hovor byl zběžný. „Měl byste sem přijít osobně, pane Graysmarku. Máme tu vaši dceru.“

Bill Graysmark přišel toho odpoledne na policejní stanici zmatený. Po tom hovoru si hned představil Izabelino tělo, ležící na prkně a čekající na vyzvednutí. Zbytek slov, jež vycházela z nově zapojeného telefonu, skoro neslyšel, a ze všeho nejdřív ho samozřejmě napadlo, že je mrtvá. I třetí dítě, to snad ne. O všechny tři děti přece přijít nemůže, to by Bůh jistě nedovolil! Nerozuměl nezřetelným slovům o Roennfeldtovic dítěti a o Tomovi a nějaké mrtvole.

Na stanici ho zavedli do zadní místnosti, kde jeho dcera seděla na židli s rukama v klíně. Byl natolik přesvědčený o její smrti, že mu při pohledu na ni vhrkly slzy do očí.

„Izabelo! Izuško!“ šeptal, zvedl ji ze židle a objal ji. „Myslel jsem, že už tě nikdy neuvidím.“

Trvalo mu chvilku, než si uvědomil, v jakém podivném stavu Izabela je. Neopětovala jeho objetí, nepodívala se na něj. Sesula se zpátky na židli, bledá a bez života.

„Kde je Lucy?“ zeptal se nejprve jí a potom strážníka Garstona. „Kde je Lucy? A Tom?“ Na mysl mu hned přišlo, že se asi utopili. Určitě.

„Pan Sherbourne je v cele, pane.“ Policista orazítkoval papír na stole. „Po výslechu bude převezen do Albany.“

„Po výslechu? Ke všem čertům! Kde je Lucy?“

„Dítě je u své matky, pane.“

„Dítě evidentně u své matky není! Co jste s ní udělali? Co se to děje?“

„Vypadá to, že skutečnou matkou dítěte je paní Roennfeldtová.“

Bill se domníval, že špatně slyšel, ať už říkal Garstone, co chtěl, a zabreptal: „Žádám, abyste mého zetě okamžitě propustili.“

„Obávám se, že to nemohu, pane. Pan Sherbourne byl zadržen.“

„Zadržen? A to k čertu za co?“

„Prozatím za falšování úředních záznamů Společenství národů. Porušení povinností státního zaměstnance. To je jen začátek. Potom tu je únos dítěte. A skutečnost, že jsme na Janusově skále vykopali ostatky Franka Roennfeldta.“

„Zbláznil jste se?“ Otočil se k dceři a náhle pochopil, proč je bledá a duchem nepřítomná. „Nelam si s tím hlavu, drahá. Já to vyřeším. Bez ohledu na to, o co tu jde, je to očividně nějaký hrozný omyl. Přijdu tomu na kloub.“

„Myslím, že nerozumíte, pane Graysmarku,“ spustil policista.

„To máte sakra pravdu, že tomu nerozumím. Tohle vás bude pekelně mrzet! Vláčet mou dceru na policejní stanici kvůli nějaké směšné historce. A očernit mého zetě.“ Otočil se k dceři. „Izabelo, řekni jim, že to celé je nesmysl!“

Izabela jen seděla, tiše a bez výrazu. Policista si odkašlal. „Paní Sherbourneová odmítá cokoli říct, pane.“

≈

Tom cítí, jak na něj v cele doléhá ticho, husté a tekuté jako rtuť. Tak dlouho jeho život utvářely zvuky větru a vln, rytmus světla. Najednou se všechno zastavilo. Netečně poslouchá ptáka, který si nahoře na stromě zpěvem vyznačuje teritorium.

Samotu zná, ta ho nese zpět do doby, kdy byl na Janusu sám, a říká si, jestli se mu ty roky s Izabelou a Lucy jen nezdály. Potom strčí ruku do kapsy a vytáhne fialovou saténovou stuhu patřící holčičce, vybavuje si její úsměv, když jí stuha spadla a podala mu ji. „Podrž ji, prosím, tati.“ Když se mu ji pokusil Harry Garstone na stanici zabavit, Knuckey vyštěkl: „Proboha, člověče. Tím nás asi neuškrtí, nebo jo?“ A Tom si ji zase schoval.

Nedokáže v sobě smířit smutek z toho, co udělal, s hlubokou úlevou, kterou pociťuje. Dvě protikladné síly tvoří nevysvětlitelný celek, přebitý třetí, mocnější silou: vědomím, že připravil svou ženu o dítě. Ta ztráta se do něj hrubě zabodává jako hák na maso. Cítí to, co určitě cítila Hannah Roennfeldtová, co Izabela pocítila tolikrát a teď ji to svírá znovu. Začíná přemýšlet, jak mohl způsobit tolik utrpení. Začíná uvažovat nad tím, co to proboha provedl.

Snaží se to pochopit, všechnu tu lásku, zakřivenou a lámanou jako světlo procházející čočkou.

≈

Vernon Knuckey zná Izabelu od kolébky. Její otec učil jeho pět dětí. „Nejlepší bude, když si ji odvedete domů,“ řekl Billovi vážně. „Promluvím s ní zítra.“

„Ale o čem?“

„Prostě ji teď odveďte domů, Bille. Vezměte tu chudinku domů.“

„Izabelo! Miláčku!“ Matka ji objala, hned jak Izabela prošla dveřmi. Violet Graysmarková byla zmatená jako všichni ostatní, ale když viděla, jak na tom její dcera je, neopovažovala se ptát. „Postel máš připravenou. Bille, dones jí tašku.“

Izabela vešla dovnitř beze slova. Violet ji dovedla ke křeslu, potom spěchala do kuchyně a vrátila se se sklenicí. „Teplá voda s brandy. Na nervy,“ řekla. Izabela nápoj mechanicky vypila a postavila sklenici na nízký stolek.

Ač bylo v pokoji příjemně, Violet vzala deku a dala ji Izabele přes kolena. Izabela začala vlněnou deku hladit, ukazováčkem sledovala rovné linie na tartanovém vzoru. Tolik se do toho zabrala, že se zdálo, že neslyší, když se jí matka zeptala: „Můžu ti něco přinést, zlato? Máš hlad?“

Bill strčil hlavu do dveří a kývl na Violet, aby šla do kuchyně. „Řekla něco?“

„Ani slovo. Myslím, že je v šoku.“

„No, to jsme dva. Nemá to hlavu ani patu. Hned ráno dojdu na policii a dostanu z nich, co se stalo. Ta Hannah Roennfeldtová se zbláznila už před lety. A co se týče starého Pottse, ten si myslí, že může dávat najevo svou moc, protože má prachy.“ Přetáhl si okraj vesty přes břicho. „Nějaká bláznivá ženská se mnou zametat nebude, ať má její táta peněz, kolik chce.“

≈

Tu noc Izabela spala ve své úzké dětské posteli, teď cizí a omezující. Krajkovými záclonami povlával lehký vánek a venku cvrčci cvrkáním odpovídali zářícím hvězdám. Zdálo se to jako chvíle, kdy za takové noci nemohla usnout, rozrušená představou nadcházející svatby. Děkovala Bohu za Toma Sherbournea, za to, že se narodil, přežil válku ve zdraví a nechal se osudem zavát k jejímu pobřeží, kde ji po připlutí uviděl jako první ze všech.

Zkoušela si vybavit ten stav nadšeného očekávání, pocit, že po tom všem smutku a ztrátách, které přinesla válka, její život rozkvete. Ale ten pocit byl pryč, náhle se to všechno zdálo jako chyba, jako sen. Štěstí na Janusu bylo vzdálené, nepředstavitelné. Dva roky jí Tom lhal každým slovem a každým mlčením. Když nepřišla na tenhle podvod, co jí ještě uniklo? Proč se nikdy ani slovem nezmínil o setkání s Hannah Roennfeldtovou? Co skrýval? Náhle jí hlavou bleskl hrozný obraz Toma, Hannah a Lucy coby šťastné rodiny. Na Janusu ji napadaly myšlenky, že ji zradil, a ty se teď vrátily, temnější a přímější. Třeba měl jiné ženy a jiné životy. Možná ještě na Východě opustil ženu či ženy… s dětmi… Takové fantazie působily věrohodně a přesvědčivě, když se vecpaly do prázdnoty mezi vzpomínku na večer před svatbou a hroznou, skličující přítomnost. Maják upozorňuje na nebezpečí, říká lidem, aby se drželi dál. Ona ho omylem pokládala za sídlo bezpečí.

Přišla o dítě. Viděla Lucy vyděšenou a rozrušenou, protože ji někdo odtrhl od jediných lidí na světě, které skutečně zná, už to bylo nesnesitelné. Ale vědomí, že se to stalo kvůli jejímu vlastnímu manželovi, kvůli muži, kterého zbožňovala, kterému dala svůj život, to prostě nešlo pochopit. Tvrdil, že se o ni postará, ale udělal něco, co ji určitě zničí.

To, že se zaměřila na vnější svět, na Toma, ať to bylo jakkoli bolestivé, ji uchránilo od nesnesitelného přemýšlení. Pomalu se mezi stíny v mysli začal rýsovat jediný pocit: nutkání trestat, zběsilost divokého zvířete odtrženého od mláděte. Zítra ji policie bude vyslýchat. Než se hvězdy rozplynuly na ranní obloze, přesvědčila sebe samu: Tom si zaslouží trpět za to, co udělal. A sám jí k tomu dal do ruky zbraně.

Kapitola 26

≈

Policejní stanice na Mysu Partageuse je, jako spousta okolních domů, postavená z místního kamene a dřeva pokáceného ve zdejších lesích. V létě se promění v pec a v zimě zas v ledovou kostku, což vede při extrémních teplotách k tomu, že muži nedodržují předpisy ohledně uniformy. Když hustě prší, vězeňské cely se zaplaví a části stropu se prohnou; jednou dokonce strop spadl a zabil vězně. V Perthu moc škudlí, než aby vysolili peníze na potřebnou opravu, a tak tam je neustále něco v nepořádku a vše je spíš jen tak poslepované než opravené.

Septimus Potts seděl u stolu vedle přepážky a vyplňoval do dotazníku těch pár detailů, které si dokázal ohledně svého zetě vybavit. Mohl tam napsat Frankovo celé jméno a datum narození, byly na faktuře za náhrobek. Ale místo narození, jména rodičů… „Podívejte, mladíku, myslím, že můžeme klidně předpokládat, že měl rodiče. Soustřeďme se na to, o co tu běží,“ vztekal se a vykolejil strážníka Garstona léty prověřenou obchodní strategií. Strážník připustil, že to na sepsání obvinění proti Tomovi bude stačit. Datum zmizení bylo snadné – Den veteránů roku 1926, ale datum Frankovy smrti?

„Na to se budete muset zeptat pana Sherbournea,“ řekl Potts nasupeně, když na stanici vešel Bill Graysmark.

Septimus se otočil a oba na sebe zírali jako dva býci. „Dojdu pro seržanta Knuckeyho,“ zadrmolil strážník a převrhl židli, jak vyskočil. Rychle zaklepal seržantovi na dveře a po chvíli se vrátil pro Billa, který proběhl kolem Pottse do Knuckeyho kanceláře.

„Vernone!“ spustil na seržanta hned, jak se za ním zavřely dveře. „Nevím, co se děje, ale žádám, abyste mou vnučku okamžitě vrátili matce. Takhle ji odvléct! Proboha, nejsou jí ještě ani čtyři roky.“ Ukázal k přední místnosti. „Co se stalo Roennfeldtovým, je moc smutné, ale Septimus Potts mi nemůže jen tak sebrat vnučku, aby si vynahradil, o co přišel.“

„Bille,“ řekl seržant. „Uvědomuju si, jak to pro tebe musí být těžké…“

„Uvědomuješ? To určitě! Ať se děje, co chce, pěkně se vám to vymklo z rukou, když dáte na slova ženské, která se už před několika lety zbláznila.“

„Dej si trochu brandy…“

„Nepotřebuju brandy! Potřebuju trochu zdravého rozumu, pokud tím od vás nežádám příliš. Odkdy zavíráte muže do vězení na základě nepodloženého tvrzení šílené ženské?“

Knuckey si sedl na stůl a v prstech otáčel perem. „Pokud máš na mysli Hannah Roennfeldtovou, tak ta neřekla proti Tomovi ani slovo. Celé to začal Zrzek Smart, to on poznal to chrastítko.“ Odmlčel se. „Izabela nám zatím vůbec nic neřekla. Odmítá říct cokoli.“ Zkoumal pero a dodal: „Nemyslíš, že je to docela divné, pokud je to celé omyl?“

„Jasně, je úplně zničená, když jste jí takhle sebrali dítě.“ Knuckey zdvihl oči. „A můžeš mi teda říct, Bille, proč to Sherbourne nepopřel?“

„Protože…“ Vyslovil to dřív, než pochopil policistovu odpověď, a začal znovu: „Co tím chceš říct, že to nepopřel?“

„Na Janusu nám řekl, že dítě našli na člunu spolu s mrtvým

mužem a že trval na tom, aby si ho nechali. Domníval se, že se matka utopila, podle toho svetru, co v člunu našli. Řekl, že to Izabela chtěla nahlásit, ale že jí v tom zabránil. Vinil ji z toho, že mu nedala děti. Zdá se, že od té doby to byla jedna velká hromada lží, úplná šaráda. Musíme to vyšetřit, Bille.“ Zaváhal, a pak potichu řekl: „Potom je tu otázka, jak zemřel Frank Roennfeldt. Kdo ví, co Sherbourne skrývá? Kdo ví, o čem ještě přinutil Izabelu mlčet? Je to dost ošklivá záležitost.“

≈

Léta město nezažilo takový rozruch. Jak vydavatel místních novin řekl v hospodě kolegovi: „Tohle je to nejlepší, tedy hned po tom, že by se tu zjevil sám Ježíš Kristus a poručil nám všem pivo. Máme tady matku, jež se znovu setkala se svým dítětem, záhadnou smrt a starého pracháče, který klopí peníze jako o Vánocích! Lidi se toho nemůžou nabažit.“

≈

Den po návratu holčičky byl dům Hannah stále ozdobený stuhami z krepového papíru. Nová panenka s jemnou porcelánovou tváří, zářící v odpoledním světle, seděla opuštěná na židli v koutě, žádostivé oči doširoka otevřené. Hodiny na krbu netečné tikaly a z hrací skříňky se morbidně a děsivě linulo „Spinkej, děťátko“. Přebíjí to křik ze zahrady.

Na trávě křičí dítě, obličej má vztekem a strachem fialový, pleť na tvářích napnutou, a ukazuje zoubky jako klávesy maličkého piana. Utíká před Hannah, ale ta ho zvedne pokaždé, když se jí vytrhne, a následuje další křik.

„Grace, miláčku. Ššš, ššš, Grace. No tak, prosím.“

Dítě beznadějně znovu křičí: „Chci maminku. Chci tatínka. Jdi pryč! Nemám tě ráda!“

Když policie vrátila dítě matce, strhl se kolem toho velký poprask. Fotilo se a děkovalo a záplavy vděku se rovnou měrou dělily mezi policii a Boha. A znovu jazyky ve městě pilně roznášely novinky a bavily se historkami o zasněném výrazu na tváři dítěte a šťastném úsměvu matky. „Chudák mrně, byla tak unavená, když ji donesli matce. Vypadala jako anděl. Můžeme děkovat Bohu, že se dostala ze spárů toho hrozného chlapa!“ řekla Fanny Darnleyová, která se rozhodla, že vymámí podrobnosti z matky strážníka Garstona. Jenže Grace nebyla ospalá, ale skoro v bezvědomí ze silných prášků na spaní. Ty jí dal doktor Sumpton, když měla hysterický záchvat poté, co ji odebrali Izabele.

Teď se Hannah dostala s vyděšenou dcerou do patové situace. Po celá léta ji chovala tak pevně v srdci, že ji nikdy nenapadlo, jestli holčička cítí stejně. Když Septimus Potts přišel na zahradu, dalo by mu hodně práce říct, která ze dvou postav, jež tam viděl, je víc utrápená.

„Grace, miláčku, já ti neublížím. Pojď k mamince,“ prosila Hannah.

„Já nejsem Grace! Jsem Lucy!“ křičela holčička. „Chci jít domů. Kde je maminka? Ty nejsi moje máma!“

Každý výkřik zraňoval Hannah víc a víc. Šeptala jen: „Tak dlouho jsem tě milovala. Tak dlouho…“

Septimus si pamatoval svou vlastní bezmoc, když se Gwen zhruba ve stejném věku stále dožadovala matky, jako by on schovával svou zemřelou ženu někde v domě. Zraňovalo ho to i teď.

Hannah zahlédla otce. Jeho výraz prozrazoval, co si o té situaci myslí, a jí tělem projela vlna ponížení.

„Jen potřebuje čas, aby si na tebe zvykla. Měj trpělivost, Hanny,“ řekl. Děvče si našlo bezpečný úkryt za starým citroníkem a židovskou třešní a stálo tam sebejistě, připravené vyrazit.

„Nemá tušení, kdo jsem, tati. Vůbec. Samozřejmě. Ani se ke mně nepřiblíží,“ plakala Hannah.

„Ona přijde,“ odpověděl Septimus. „Buď se unaví a usne tam, nebo dostane hlad a vyleze. Je to jen otázka času.“

„Já vím, musí si na mě znova zvyknout.“

Septimus ji objal kolem ramen. „To není žádné ‚znova‘. Jsi pro ni někdo úplně nový.“

„Zkus to ty. Prosím, uvidíme, jestli ji dostaneš ven… Od Gwen utekla taky.“

„Řekl bych, že na jeden den viděla nových tváří dost. Mým ošklivým obličejem to korunovat nemusíme. Jen ji nech chvíli v klidu odpočinout.“

„Čím jsem si tohle zasloužila, tati?“

„Nic z toho není tvoje chyba. Je to tvoje dcera a je tam, kam patří. Jen tomu dej čas, holčičko. Dej tomu čas.“ Pohladil ji po vlasech. „A já se postarám o to, aby ten chlap Sherbourne dostal, co mu patří. To ti slibuju.“

Když se vracel do domu, našel Gwen, jak stojí ve stínu na chodbě a pozoruje sestru. Zakroutila hlavou a zašeptala: „Ach, tati, na tu malou chudinku je hrozný pohled. Brečí, až to člověku láme srdce.“ Hlasitě vzdychla. „Snad si zvykne,“ pokrčila rameny, i když její oči nesouhlasily.

≈

V přírodě okolo Partageuse se každá forma života dokáže bránit. Nejméně je třeba se bát těch, kteří přežívají díky tomu, že utečou: varan, papoušek, kterému se říká barnard límcový, nebo kusu liščí. Ti při sebemenším náznaku problému zmizí; stáhnout se, vyhnout se a maskovat se, v tom spočívá kouzlo přežití. Další jsou smrtelně nebezpeční, jen pokud se jim dostanete na dohled. Pakobra páskovaná, žralok, sklípkan, ti útočí, pokud se cítí být člověkem ohroženi.

Ti, kterých je třeba se opravdu bát, čekají klidně, nenápadně. Jejich zbraně udeří, až když o ně náhodou zavadíte. Ničím nevynikají. Snězte třeba srdcovitý list jedovatého keře, a přestane vám bít srdce. Takové věci se jen snaží chránit. Ale Bůh vám pomáhej, když se dostanete moc blízko. Izabela Sherbourneová se brání, jen když se v ní probudí strach.

Seržant Vernon Knuckey poklepává prsty o desku stolu, zatímco Izabela ve vedlejší místnosti čeká na výslech. V Partageuse měli policisté opravdu klid. Běžný týden přinese nějakou ošklivou hádku nebo opileckou výtržnost. On se mohl odstěhovat do Perthu za povýšením a příležitostí setkat se s temnějšími zločiny, ošklivějšími jizvami na životech, na kterých by mu záleželo méně. Ale ve válce viděl tolik střetů, že mu to vystačí do konce života. Drobné krádeže a pokuty za alkohol prodávaný načerno mu stačí.

Na rozdíl od něj Kenneth Spragg po odchodu do velkoměsta přímo prahl. Kdyby dostal jen poloviční šanci, neváhal by. Tenhle případ bere jako lístek na cestu do Perthu. V Partageuse nikoho neznal a o nikoho se nezajímal, zatímco Knuckey znal třeba Billa, Violet i jejich syny, o něž přišli. Myslel na tu spoustu roků, kdy viděl malou Izabelu s krásným hlasem a stejně tak krásnou tváří zpívat na Vánoce v kostelním sboru. Potom se v myšlenkách přenesl ke starému Pottsovi, jenž po smrti ženy zasvětil život dcerám, až mu ho zničil manžel, kterého si Hannah vybrala. A co se týče té chudinky Hannah… nijak zvlášť krásná není, ale je opravdu inteligentní a slušná. Vždycky si o ní myslel, že jí přeskočilo, když věří, že se její dítě po tolika letech objeví, ale podívejte, jak se věci vyvrbily.

Zhluboka se nadechl, vzal za kliku a vstoupil. Izabelu oslovil stručně a zdvořile. „Izabelo… Paní Sherbourneová, musím vám položit několik otázek. Vím, že jde o vašeho manžela, ale je to velice vážná záležitost.“ Odšrouboval pero a položil ho na papír. Z hrotu ukápla černá kaňka a on ji rozmazával všemi směry.

„Říká, že jste chtěla ten ztroskotalý člun nahlásit, ale že vám v tom zabránil. Je to pravda?“

Izabela si koukala na ruce.

„Říká, že vám vyčítal, že jste mu nedala dítě, a tak vzal věci do vlastních rukou.“

Ta slova ji hluboce zasáhla. Odhalila Tomova lež pravdu? „Nesnažila jste se mu domluvit?“ zeptal se Knuckey.

Po pravdě řekla: „Když si Tom Sherbourne myslí, že dělá, co je správné, nikdo ho o opaku nepřesvědčí.“

„Zastrašoval vás? Napadl vás fyzicky?“ zeptal se opatrně. Izabela se odmlčela a znovu ji zaplavila zuřivost z bezesné minulé noci. Mlčela jako hrob.

Knuckey vídal dost často manželky a dcery lesních dělníků, které ti obrovští chlapi dokázali zastrašit jen pohledem. „Bála jste se ho?“

Stáhla rty. Neřekla ani slovo.

Knuckey se opřel loktem o stůl a naklonil se. „Izabelo, zákon chápe, že žena může být v rukou svého muže bezmocná. Podle trestního zákoníku nejste zodpovědná za nic, k čemu vás přinutil nebo v čem vám zabránil, takže se nemusíte bát. Za jeho zločiny vás nepotrestají. Teď vám musím položit otázku a chci, abyste si odpověď pečlivě promyslela. Pamatujte, že nebudete mít problémy z ničeho, k čemu vás donutil.“ Odkašlal si. „Podle Toma byl Frank Roennfeldt mrtvý, když člun připlul.“ Podíval se jí do očí. „Je to pravda?“

Izabelu to udivilo. Slyšela se, jak říká: „Samozřejmě že to je pravda!“ Ale než otevřela ústa, v mysli se vrátila k Tomově zradě. Náhle ji přemohla ztráta Lucy, vztek, úplné vyčerpání. Zavřela oči.

Policista ji jemně pobídl: „Je to pravda, Izabelo?“

Podívala se na svůj snubní prsten. „Nemám, co bych vám řekla,“ rozplakala se.

≈

Tom pil pomalu čaj a pozoroval vír páry, jak mizí v teplém vzduchu. Do skrovně zařízené místnosti oknem svítilo odpolední slunce. Pohladil si strniště na bradě, čímž se mu vrátily pocity z dob, kdy nebylo možné se oholit ani umýt.

„Chcete ještě?“ zeptal se klidně Knuckey.

„Ne, díky.“

„Kouříte?“

„Ne.“

„Takže. Člun se objevil na majáku zničehonic.“

„To jsem vám všechno řekl už na Janusu.“

„A zopakujete mi to znovu a tolikrát, kolikrát budu chtít! Tak. Našel jste člun.“

„Ano.“

„A v něm dítě.“

„Ano.“

„V jakém bylo stavu?“

„V dobrém. Křičelo, ale bylo zdravé.“

Knuckey si dělal poznámky. „A byl tam i muž.“

„Mrtvý.“

„Muž,“ řekl Knuckey.

Tom se na něj podíval a zvažoval, jak to říct jinak a jasněji. „Jste docela zvyklý být na Janusu pánem domu, co?“

Tom přemýšlel o ironii, kterou by poznal každý, kdo zná život na majáku, ale neodpověděl. Knuckey pokračoval:

„Myslíte si, že vám všechno projde. Nikdo tam není.“

„To nemělo nic společného s tím, jestli mi to projde.“

„A dospěl jste k názoru, že si tam můžete nechat taky dítě. Izabela přišla o vaše. Nikdo se to nedozví. O tom mluvíte?“

„Řekl jsem vám, že to bylo moje rozhodnutí. Přinutil jsem Izabelu, aby souhlasila.“

„Bijete svou ženu?“

Tom se na něj podíval. „To si myslíte?“

„Tak proč přišla o dítě?“

Tom se zarazil. „To vám řekla ona?“

Knuckey mlčel a Tom se zhluboka nadechl. „Podívejte, řekl jsem vám, co se stalo. Snažila se mi to vymluvit. Jsem vinen, čímkoli řeknete, že vinen jsem, takže to vyřešme a nechme moji ženu stranou.“

„Neříkejte mi, co mám dělat,“ vyštěkl Knuckey. „Nejsem váš sluha. Udělám, co se rozhodnu udělat, a až to budu chtít udělat.“ Odsunul si židli od stolu a složil si ruce na prsou. „Ten muž v člunu…“

„Co s ním?“

„V jakém byl stavu, když jste ho našel?“

„Byl mrtvý.“

„Jste si tím jistý?“

„V životě jsem viděl mrtvých lidí dost.“

„Proč bych vám ohledně tohoto člověka měl věřit?“

„Proč bych měl lhát?“

Knuckey se odmlčel a nechal otázku viset ve vzduchu, aby vězeň pocítil váhu jeho odpovědi. Tom se na židli zavrtěl. „Přesně tak,“ řekl Knuckey. „Proč byste měl lhát?“

„Má žena vám řekne, že byl mrtvý, když člun připlul.“

„Ta samá žena, o níž říkáte, že jste ji přiměl lhát?“

„Podívejte, je velký rozdíl poskytnout přístřeší dítěti a…“

„Zabít někoho?“ skočil mu do řeči Knuckey.

„Zeptejte se jí.“

„Zeptal jsem se,“ řekl Knuckey tiše.

„Tak víte, že byl mrtvý.“

„Nevím nic. Odmítá o tom mluvit.“

Tom měl pocit, jako by dostal ránu kladivem do hrudi. Vyhýbal se Knuckeyho pohledu. „Co řekla?“

Tom svěsil hlavu. „Pro Pánaboha a všechny svaté,“ zamumlal si pro sebe, než odpověděl. „No, já můžu jen zopakovat, co jsem řekl. Nikdy jsem toho muže živého neviděl.“ Propletl si prsty. „Kdybych ji tak mohl vidět, promluvit s ní…“

„V žádném případě. Kromě toho, že to není povolené, mám dojem, že by s vámi mluvit nechtěla, ani kdybyste byl poslední člověk na světě.“

≈

Rtuť. Fascinující, ale nepředvídatelná. Na majáku unese tuny skla, ale zkuste se jedné kapky dotknout prstem, a rozuteče se do všech stran. Ten obraz Tomovi přicházel na mysl, když po Knuckeyho výslechu přemýšlel o Izabele. Vrátil se v myšlenkách do dnů po narození mrtvého dítěte, kdy se ji snažil utěšit.

„To bude v pořádku. Když zůstaneme po zbytek života jenom sami dva, bude mi to stačit.“

Zvedla oči, jejich pohledy se setkaly, ale z jejího výrazu ho zamrazilo. Byla zoufalá. Poražená.

Chtěl se jí dotknout, ale ucukla. „Bude ti líp. Všechno bude lepší. Jen tomu dej čas.“

Bez varování vstala a spěchala ke dveřím; na okamžik ji zastavila tma, a potom odkulhala do noci.

„Iz! Proboha, stůj. Ublížíš si!“

„Udělám víc než to!“

Na teplé, bezvětrné obloze visel měsíc. Dlouhá bílá noční košile, kterou na sobě Izabela měla o svatební noci před čtyřmi lety, zářila jako lampion, jak tam stála, malá bílá tečka v moři temnoty. „Nevydržím to!“ křičela tak hlasitě a pronikavě, že to vzbudilo kozy, a ty se začaly za zvuků zvonců v ohradě hýbat. „Už to nevydržím! Bože, proč mě necháváš žít, když moje děti umírají? Radši bych byla mrtvá!“ Klopýtala k útesu.

Běžel ji zastavit. „Uklidni se, Iz.“ Ale vytrhla se mu a znovu se rozběhla, a když ji přemohla bolest, belhala se.

„Neříkej mi, abych se uklidnila, ty hlupáku! Ty za to můžeš. Nenávidím to tu! Nenávidím tebe! Chci svoje dítě!“ Vysoko na obloze si klestilo cestu světlo a jí se paprskem ani nedotklo.

„Tys ho nechtěl! To proto umřel. Bylo ti to jedno!“

„No tak, Iz. Pojď zase domů.“

„Ty necítíš nic, Tome Sherbourne! Nevím, cos udělal se svým srdcem, ale v těle ho nemáš, to je jasné!“

Člověk neunese všechno. Vídal to dost často. Chlapi, kteří měli plno síly a chystali se zatopit Němcům, někdy i léta přežívali palbu, sníh, led i bahno. Potom se něco v nich prostě sbalilo a šli domů – někam dovnitř do sebe, kde se jich nic nemohlo dotknout. Někteří se proti člověku obrátili a šli na něj s bajonetem, smáli se jako šílenci a plakali zároveň. Prokristapána, když pomyslí na to, jak bylo jemu samotnému, když to všechno skončilo…

Kdo on je, aby Izabelu soudil? Došla na hranici svých možností, to je všechno. Tu hranici má každý. Každý. A když jí vzal Lucy, tak ji k té hranici dohnal.

≈

Večer si Septimus Potts zul boty a protáhl si prsty v jemných vlněných ponožkách. Zasténal, když mu známým způsobem zapraskalo v zádech. Seděl na pelesti pevné postele, vytesané ze stromu z jeho lesa. V místnosti se ozýval jen tikot cestovních hodin na nočním stolku. Prohlédl si tu nádheru kolem sebe, naškrobené prádlo, lesknoucí se nábytek, portrét zesnulé ženy Ellen, to všechno oděné do světla elektrických lamp se stínítky z růžového mléčného skla. Stále v něm žil obraz jeho strachem schoulené vnučky. Malá Grace, kterou pohřbili všichni kromě Hannah. Kdo by krucinál hádal, jak se to všechno vyvine?

Nikdy si nemyslel, že znovu uvidí stejné utrpení a zoufalství nad ztrátou matky, jako když umřela Ellen – až do chvíle, kdy spatřil v zahradě svou vnučku. Myslel si, že zná všechny triky života, a život na něj vytáhl trik nový, jako falešnou kartu. Věděl, co ta holčička prožívá. V koutku mysli zapochyboval. Možná bylo kruté ji od té mladé Sherbourneové vzít pryč…

Znovu se podíval na portrét Ellen. Grace má její bradu. Možná bude krásná jako babička, až vyroste. Vzpomněl si na uplynulé Vánoce a narozeniny. Chtěl jen mít šťastnou rodinu. Myslel na zmučenou tvář Hannah, s pocitem viny vzpomínal, že ten pohled viděl, když jí rozmlouval svatbu s Frankem.

Ne. To dítě patří sem, do své pravé rodiny. Dají jí všechno.

Nakonec si na svůj pravý domov a pravou matku zvykne. Jen aby Hannah vydržela dostatečně dlouho.

Cítil, že má v očích slzy, a na povrch se dral vztek. Někdo za to zaplatí. Někdo by měl trpět tak jako jeho dcera. Kdo najde malé dítě a nechá si ho jako naplavený suvenýr?

Zahnal vtíravé pochyby. Nemůže změnit minulost a ty roky, kdy odmítal uznat, že Frank vůbec existuje, ale teď to může Hannah vynahradit. Sherbourne bude potrestán. Na to on dohlédne.

Zhasl lampu a díval se, jak měsíční světlo ozařuje stříbrný rám Elleniny fotografie. A zaplašil myšlenky na to, jak asi je dnes v noci Graysmarkovým.

Kapitola 27

≈

Od svého návratu Izabela neustále vyhlížela Lucy. Kdepak je? Je čas jít spát? Co jí nachystá k obědu? Potom ji rozum opravil, připomněl jí, jak se věci teď mají, a znovu zažívala bolest z té ztráty. Co se s její dcerou děje? Kdo ji krmí? Kdo ji svléká? Lucy bude zoufalstvím bez sebe.

Z obrazu dívčiny tvářičky se Izabele stáhlo hrdlo, když musela spolknout hořký lék na spaní. Snažila se ho vytlačit jinými vzpomínkami, třeba jak si Lucy hraje v písku, jak si drží nos a skáče do vody; její uvolněná, bezstarostná a dokonalá tvářička, když spí.

Na světě není krásnější pohled než na spící miminko. lzabelino celé tělo neslo stopy Lucy, její prsty znaly hebkost dívčiných vlasů, když je česala, v bocích cítila její váhu a kolem pasu pevné sevření jejích nohou, vnímala hebké teplo její tváře.

Když se v těch výjevech utápěla a sála z nich klid jako nektar z umírající květiny, uvědomovala si za sebou něco temného, něco, na co se nevydržela dívat. Volalo ji to: „Iz, Iz, miláčku…“ ale nemohla se otočit a ramena jí vystřelila k uším, aby ji to nechytilo. Vzbudí se bez dechu a s nevolností.

Celou dobu měli rodiče její mlčení za nemístnou loajalitu. „Nemám co říct,“ byla její jediná slova první den doma a opakovala je, kdykoli se Bill a Violet snažili nakousnout otázku ohledně Toma a toho, co se stalo.

≈

V celách v zadní části policejní stanice obvykle má jen vydržet opilec dost dlouho, aby se z toho vyspal, nebo rozzuřený manžel, aby dostal rozum a slíbil, že nebude problémy řešit pěstmi. Co chvíli se strážník ve službě neobtěžuje zamknout dveře, a pokud jde o někoho, koho zná, a služba se zrovna vleče, často s ním v kanceláři hraje karty a oba vědí, že se dotyčný nepokusí utéct.

Dnes byl Harry Garstone obzvlášť rozrušený, že má zodpovědnost za opravdového zločince. Pořád ho štvalo, že nebyl ve službě onu loňskou noc, když přivedli Boba Hitchinga z Karridale. Ten chlap to už od Gallipoli neměl v hlavě v pořádku. Vzal si dranžírák a oddělal svého bratra, který bydlel na vedlejším statku, protože se rozhádali kvůli matčině závěti. Nakonec ho za to pověsili. Takže si teď Garstone užíval detaily procedury. Vytáhl si stanovy, aby si přesně do písmene vyhledal následující kroky.

Když chtěl Toma navštívit Ralph, strážník předvedl skvělé divadlo, díval se do knihy, křenil se a špulil celou svou širokou hubu. „Je mi líto, kapitáne Addicotte. Rád bych vám to dovolil, ale tady se píše…“

„Nech si ty nesmysly, Harry Garstone, nebo si dojdu za tvoji mámou.“

„Je to docela přesně stanovené a…“

Stanice má tenké zdi a strážníka přerušil hlas Vernona Knuckeyho, jenž se jen zřídka obtěžuje kvůli podobnému rozhovoru zvednout ze židle. „Nebuď z toho tak podělanej, Garstone. V cele sedí strážce majáku, ne nějakej desperát jako Ned Kelly. Pusť ho tam.“

Ponížený strážník na protest hlasitě zařinčel klíči a vedl Ralpha přes zajištěné dveře dolů po několika schodech a tmavou chodbou až k několika zamřížovaným celám.

V jedné seděl na skládací plátěné pryčně Tom. Všiml si Ralphovy unavené a šedé tváře.

„Tome,“ řekl kapitán.

„Ralphe,“ pokývl Tom.

„Přišel jsem hned, jak to šlo. Hilda tě zdraví,“ řekl, „a Zrzek.“ Pozdravy tahal z kapsy jako drobné.

Tom znovu přikývl.

Seděli mlčky. Po chvíli Ralph začal: „Jestli tě mám radši nechat…“

„Ne, rád tě vidím. Jen nemám moc co říct, promiň. Nevadí, když nebudeme chvíli mluvit?“

Ralph měl plno otázek, svých i manželčiných, ale seděl na rozviklané židli beze slova. Začínalo se dělat teplo a dřevěné zdi skřípaly jako živý tvor, který se protahuje po probuzení. Venku štěbetali kolibříci a pávíci. Párkrát se po silnici přehnalo auto a přehlušilo cvrčky a cikády.

Ralphovi v hlavě křičely otázky a dostaly se mu až na jazyk, ale stihl je včas zastavit. Sedl si na ruce, aby překonal nutkání chytit Toma za ramena a zatřást s ním. Když už to nevydržel, vyštěkl: „Ve jménu Božím, Tome, co se to děje? Co má znamenat to, že je Lucy Roennfeldtovic dítě?“

„Je to pravda.“

„Ale… jak… Cože?“

„Vysvětlil jsem to policii, Ralphe. Nejsem pyšný na to, co jsem udělal.“

„Takže o tohle šlo, když jsi tenkrát na Janusu mluvil o urovnání věcí?“

„Není to tak jednoduché.“ Následovalo dlouhé ticho. „Řekni mi, co se stalo.“

„To nemá smysl, Ralphe. Tehdy jsem se špatně rozhodl a teď nastal čas, abych za to zaplatil.“

„Proboha, chlapče, dovol mi aspoň, abych ti pomohl!“

„Nemůžeš nic dělat. V tomhle jsem sám.“

„Ať jsi udělal cokoli, jsi dobrý chlap, a já se nebudu koukat, jak tu sedíš.“ Zvedl se. „Seženu ti slušného právníka, uvidíme, co s tím udělá.“

„Ralphe, právník s tím moc nenadělá. Lepší by byl možná kněz.“

„Ale to, co se o tobě říká, jsou všechno blbosti!“

„Ne všechno.“

„Řekni mi do očí, žes to všechno udělal ty! Že jsi vyhrožoval Izabele! Řekni mi to do očí, a já tě nechám na pokoji, chlapče.“ Tom si prohlížel fládr na dřevěné zdi.

„Vidíš?“ vykřikl vítězně Ralph. „Nejsi takové věci schopen!“

„Ona nebyla ve službě, to já.“ Tom se díval na Ralpha a zvažoval, jestli mu může vůbec něco říct, aniž by ohrozil Izabelu. Nakonec řekl: „Iz trpěla dost. Víc už nesnese.“

„Stoupnout si do palebné linie, to není řešení. Tohle všechno se musí dát do pořádku.“

„Nedá se nic vyřešit, ani vrátit zpátky. Dlužím jí to.“

≈

Zázraky se dějí, je to oficiální. Ve dnech poté, co se Grace vrátila, reverend Norkells zaznamenal zřejmý narůst počtu věřících, především mezi ženami. Mnoho matek, jež se vzdaly naděje, že ještě kdy uvidí své milované syny, a mnoho vdov se dalo s novou vervou na modlení, protože modlit se za beznadějnou věc už nebyla hloupost. Svatému Judovi se nikdy nedostalo tolik pozornosti. Tupá bolest ztráty se znovu probudila a drásavou touhu zmírnil dlouho vyčerpaný balzám: naděje.

≈

Geralda Fitzgeralda dělil od Toma stůl plný papírů a růžová páska ze spisu. Tomův právník byl malý, plešatící, šlachovitý, ale mrštný, jako žokej v třídílném obleku. Včera večer přijel vlakem z Perthu a během večeře v hotelu U císařovny si přečetl spis. „Byl jste oficiálně obviněn. Soudce jezdí do Partageuse každé dva měsíce a zrovna tady byl, takže tu budete ve vazbě, dokud zase nepřijede. Tady máte vazbu sakra lepší než v Albany, to je jasné. Využijeme čas k přípravě na úvodní slyšení.“

Tom se na něj tázavě podíval.

„To je první slyšení, které rozhodne, jestli se máte zodpovídat z nějakého zločinu. Pokud ano, budete postaven před soud v Albany nebo v Perthu. Přijde na to.“

„Na co?“ zeptal se Tom.

„Pojďme si projít obvinění,“ řekl Fitzgerald, „a uvidíte.“ Ještě jednou prohlédl seznam před sebou. „No, v každém případě rozhodili dost sítí. Trestní zákoník Západní Austrálie, zákon Společenství národů o státní službě, zpráva koronera, Trestní zákoník Společenství národů. Úplná hromada obvinění za strany státu i Společenství národů.“ Usmál se a mnul si ruce. „Tohle rád vidím.“

Tom povytáhl obočí.

„Znamená to, že se chytají všeho a nejsou si jistí, nač by vás mohli dostat,“ pokračoval právník. „Zanedbání zákonné povinnosti, to jsou dva roky a pokuta. Nezákonné nakládání s mrtvým tělem, za to jsou dva roky nucených prací. Neohlášení nalezené mrtvoly, to je jen pokuta deset liber,“ pousmál se. „Falešné prohlášení při registraci narozeného dítěte, dva roky nucených prací a dvě stě liber pokuty.“ Podrbal se na bradě.

Tom se zeptal: „Jaký je trest za únos dítěte?“ Tuhle frázi užil poprvé a při zvuku těch slov sebou cukl.

„Odstavec 343 trestního zákoníku. Sedm let nucených prací.“ Právník sešpulil ústa a pokývl si pro sebe. „Pane Sherbourne, vaše výhoda je v tom, že zákon postihuje to, co je obvyklé. Předpisy jsou formulované tak, aby zachytily to, co se většinou stává. Takže odstavec 343 se vztahuje na…“ Vzal otrhaný zákoník a četl z něj: „… jakoukoli osobu, která s úmyslem připravit rodiče o dítě… násilně nebo podvodně dítě vezme, vyláká nebo zadrží…“

„Takže?“ zeptal se Tom.

„Takže na vás se tohle nehodí. Naštěstí pro vás děti většinou neopouštějí matky, pokud jim je někdo nevezme. A většinou se nedostanou na málo obydlené ostrovy. Chápete? Nedokážou prokázat nezbytné prvky tohoto trestného činu. Vy jste tu holčičku nezadržoval, se zákonem řečeno mohla odejít, kdykoli chtěla. Určitě jste ji neodlákal. A nikdy nedokážou, že jste chtěl rodiče připravit o dítě, protože řekneme, že jste si upřímně myslel, že její rodiče jsou mrtví. Takže si myslím, že z toho vás vysekám. A jste válečný hrdina, máte vojenské vyznamenání. Většina soudů je pořád mírná vůči mužům, kteří nasazovali život za vlast a nikdy ani zdaleka nic neprovedli.“

Tom se uklidnil, ale právníkův výraz se změnil, když pokračoval: „Ale nemají rádi lháře, pane Sherbourne. Po pravdě je nemají rádi natolik, že křivé svědectví se trestá sedmi lety nucených prací. A pokud vinou lháře nemohou dát viníkovi, co mu patří, znamená to maření spravedlnosti, a to je dalších sedm let. Chápete, kam tím mířím?“

Tom se na něj podíval.

„Zákon je rád, když ví, že trestá správné lidi. Soudci jsou v tomhle dost pečliví.“ Vstal, šel k oknu a skrz mříže se díval na stromy za nimi. „Pokud tedy přijdu k soudu a povím jim příběh o nebohé ženské, která byla bez sebe smutkem z toho, že se jí dítě narodilo mrtvé, neměla to v hlavě úplně v pořádku a nedokázala rozlišit správné od špatného, a přidám k tomu historku, jak se její manžel, slušný chlap, který vždy dodržoval předpisy, pokusil ulehčit jí život, a namísto zdravého rozumu se pro jednou rozhodl srdcem a souhlasil s jejím nápadem… No, tohle bych mohl soudci prodat. Mohl bych si získat i porotu. Soud má to, čemu říkáme ,výsada slitování‘, právo uložit nižší trest – a manželce také.

Jenže teď tady mám muže, který se přiznává k tomu, že je nejen lhář, ale i násilník. Muže, který se nejspíš bojí, aby si lidi nemysleli, že se mu nechce postavit, a tak se rozhodne nechat si cizí děťátko a přinutí svou ženu, aby o tom lhala.“

Tom se napřímil. „Řekl jsem, co jsem řekl.“

Fizgerald pokračoval: „Takže, pokud jste ten typ chlapa, který vážně udělá něco takového, tak podle všeho, co policie má, jste taky člověk, který by zašel ještě o krok dál, aby dostal, co chce. Pokud jste takový chlap, který si vezme, co chce, protože může, a nedělá mu problém tlačit na manželku, tak potom jste i typ chlapa, který klidně někoho zabije, aby dostal, co chce. Všichni víme, že s tím máte zkušenost z války.“ Odmlčel se. „Tohle můžou říct.“

„Z toho mě neobvinili.“

„Zatím. Ale co jsem zaslechl, tak ten polda z Albany umírá touhou vás dostat. Už jsem na něj před časem narazil a můžu vám říct, že je to vážně parchant.“

Tom se zhluboka nadechl a potřásl hlavou.

„A je nadšený, že manželka vám nedosvědčí vaši výpověď, že jste našel Roennfeldta už mrtvého.“ Omotával si kolem prstu rudou pásku ze spisu. „Ona vás asi opravdu nenávidí.“ Pak si pásku z prstu zase odmotával a mluvil pomalu: „Může vás nenávidět proto, že jste ji přinutil lhát o tom dítěti. Nebo dokonce proto, že jste zabil člověka. Ale řekl bych, že vás spíš nenávidí proto, že jste to celé prozradil.“

Tom neodpověděl.

„Je na soudu, aby dokázal, jak Roennfeldt umřel. U chlapa, co byl pod zemí skoro čtyři roky, to není jednoduché. Moc toho z něj nezůstalo. Nemá žádné zlomeniny. Ví se, že měl problémy se srdcem. Normálně by koroner přesnou příčinu smrti neurčil. Pokud byste kápnul božskou a řekl celou pravdu.“

„Pokud se ke všemu přiznám, pokud řeknu, že jsem k tomu Izabelu donutil, a žádné jiné důkazy nejsou, tak na ni nikdo nemůže, je to pravda?“

„Ano, ale…“

„Potom přijmu, co mi patří.“

„Potíž je v tom, že můžete dostat mnohem víc, než o co jste si řekl,“ řekl Fitzgerald, když si dával papíry zpátky do kufříku. „Nemáme tušení, co vaše žena řekne, že jste udělal, nebo neudělal, pokud se vůbec rozhodne mluvit. Být vámi, tak si to sakra dobře promyslím.“

≈

Pokud už před návratem Grace lidé na Hannah zírali, tak poté na ni zírali ještě mnohem víc. Od shledání matky s dítětem očekávali nějakou zázračnou přeměnu, jako je chemická reakce. Ale v tomto ohledu byli zklamáni: dítě se zdálo sklíčené a matka pološílená. Hannah měla daleko k růžovým tvářím a ještě víc zhubla od toho, jak si při každém Graceině výkřiku říkala, jestli bylo správné vzít si ji zpátky.

Policie si vyžádala deníky z Janusu k porovnání s písmem v dopisech, které Hannah dostala; bezesporu se jednalo o stejný, jistý a vyrovnaný rukopis. Stejně tak nebylo pochyb o chrastítku, které poznal Zrzek. Jen dítě se změnilo k nepoznání. Hannah podala Frankovi maličké tmavovlasé děťátko vážící pět kilo a osud jí podvodem vrátil vyděšené, umanuté blonďaté dítě, které dokázalo stát na vlastních nohou, chodit a ječet, až mu tvář rudla, a bradu mělo celou mokrou od slz a slin. Sebejistota, kterou Hannah nabyla, když o dítě pečovala prvních pár týdnů, byla okamžitě pryč. Rytmus důvěry – to porozumění beze slov, o němž si myslela, že se ho znovu naučí – byl pryč. Dceřiny reakce už nedokázala předvídat. Byly jako taneční pár, který nedělá stejné kroky.

Hannah děsily okamžiky, kdy ztrácela trpělivost s dcerou, se kterou se nejdřív musela poprat, aby ji mohla nakrmit, uspat či vykoupat, a která se potom prostě stáhla do sebe. Za ta léta si ani v nejhorších snech něco tak strašného nedokázala představit.

V zoufalství vzala holčičku k doktoru Sumptonovi.

„No,“ řekl obtloustlý doktor a položil stetoskop zpátky na stůl, „fyzicky je úplně zdravá.“ Posunul směrem ke Grace sklenici s želatinovými bonbony. „Poslužte si, mladá dámo.“ Děvče nepromluvilo, stále vyděšené z prvního setkání s ním na policejní stanici, a tak jí sklenici nabídla Hannah. „Vem si. Jakou barvu chceš, miláčku.“ Ale její dcera odvrátila hlavu a začala si na prst namotávat kadeř vlasů.

„Říkáte, že se začala pomočovat v posteli?“

„Často. V jejím věku byste normálně očekával…“

„Snad vám nemusím říkat, že tohle nejsou normální okolnosti.“ Stiskl zvonek na stole a po tichém zaklepání vstoupila bělovlasá žena.

„Paní Frippová, vezměte si prosím malou Grace na chvilku k sobě, já si zatím promluvím s její matkou.“

Žena se usmála. „Pojď, drahoušku, podíváme se, jestli pro tebe někde nenajdeme sušenku,“ řekla a apatické dítě odvedla.

Hannah spustila. „Nevím, co mám dělat ani co říct. Pořád se ptá po…“ zadrhla se, „po Izabele Sherbourneové.“

„Co jste jí o ní řekla?“

„Nic. Řekla jsem jí, že jsem její matka a že ji miluju a…“

„No, musíte jí o paní Sherbourneové něco říct.“

„Ale co?“

„Navrhuji, abyste řekla, že ona i její manžel museli odjet.“

„Odjet kam, proč?“

„V tomhle věku je to úplně jedno. Jen když na otázku dostane odpověď. Nakonec zapomene, pokud jí nic nebude Sherbourneovy připomínat. Zvykne si na nový domov. Viděl jsem to dost často u adoptovaných sirotků a tak.“

„Ale jí je tak hrozně. Chci jen udělat to, co je pro ni správné.“

„Obávám se, že pokud nerozklepnete vejce, tak omeletu neuděláte, paní Roennfeldtová. Té holčičce osud rozdal špatné karty a s tím nic nenaděláte. Nakonec jí ti dva zmizí z mysli, pokud s nimi nebude v kontaktu. A mezitím jí dejte trochu léků na spaní, když bude moc neklidná nebo rozrušená. To jí neublíží.“

Kapitola 28

≈

„Od toho chlapa se drž dál, slyšíš mě?“

„Musím za ním jít, mami. Už tam je zavřený celou věčnost! Všechno je to moje chyba!“ naříkal Zrzek.

„Nemluv nesmysly. Dal jsi dohromady matku s dítětem a shrábneš tři tisíce guineí.“ Paní Smartová vzala žehličku z trouby a s každou větou tlačila na ubrus víc. „Používej hlavu, chlapče. Udělal jsi, co jsi udělat měl, a teď se od toho drž dál!“

„Je ve větším průšvihu než první osadníci, mami. Podle mě to pro něj neskončí dobře.“

„To není tvoje starost, synku. Teď běž na zahradu a vyplej ten záhon růží.“

Zrzek bez přemýšlení vykročil k zadním dveřím a matka zamumlala: „Ach jo, zůstala jsem sama se synem pitomcem!“

Zastavil se a k jejímu překvapení se napřímil. „Jo, možná jsem pitomec, ale nejsem práskač. A nejsem člověk, který opouští kamarády.“ Potom se otočil a vyrazil k předním dveřím.

„A kam si myslíš, že jdeš, Jeremiáši Smarte?“

„Ven, mami!“

„Jen přes mou mrtvolu!“ vyštěkla a postavila se mu do cesty.

Měří tak metr a půl. Zrzek má metr osmdesát. „Promiň,“ řekl, zvedl ji v pase jako kus santalového dřeva a postavil ji lehce na stranu. Nechal ji tam stát s otevřenými ústy a planoucíma očima a vyšel předními dveřmi ven na cestu.

≈

Zrzek vstřebával pohled, který se mu naskytl. Stísněný prostor, v rohu kbelík, malý hrnek na stole přišroubovaném k podlaze. Za celé ty roky, co Toma zná, ho neviděl neoholeného, neučesaného a ve zmačkané košili. Teď měl temné kruhy pod očima a nad hranatou čelisti se mu ostře rýsovaly lícní kosti.

„Tome, kamaráde, rád tě vidím.“ Tahle fráze je oba vrátila do dnů, kdy po dlouhé plavbě u mola na Janusu zakotvila loď a kdy byli opravdu rádi, že jeden druhého vidí.

Zrzek se zkoušel podívat Tomovi do obličeje, ale nemohl se vypořádat s mřížemi, takže byly rozmazané buď ony, nebo Tomova tvář. Chvíli přemýšlel, než prohodil: „Jak to jde?“

„Už mi bylo líp.“

Zrzek si chvilku hrál s čepicí v rukou, než se odhodlal. „Tu odměnu si nevezmu, kámo.“ Slova se rozplynula. „Nebylo by to správné.“

Tom se na okamžik podíval jeho směrem. „Říkal jsem si, že to musí mít nějaký důvod, když jsi s těmi policajty nepřijel.“ Nezněl ani tak rozčileně jako lhostejně.

„Je mi to líto! Máma mě donutila. Neměl jsem ji poslechnout. Nedotknu se těch peněz ani klackem.“

„Můžeš si je vzít ty, nebo někdo jiný. Pro mě v tom už není rozdíl.“

Zrzek očekával od Toma ledacos, ale rozhodně ne lhostejnost. „Co bude dál?“

„To kdybych věděl, Zrzku.“

„Potřebuješ něco? Můžu ti něco donést?“

„Kousek nebe a oceánu by byl fajn.“

„Mluvím vážně.“

„Já taky.“ Tom se zhluboka nadechl, jak přemýšlel. „Něco bys přece jen mohl udělat. Mohl by ses zajít podívat na Iz. Bude u rodičů. Jen… podívat se, jestli je v pořádku. Asi to nese těžce. Lucy pro ni byla vším.“ Odmlčel se, protože mu selhal hlas. „Řekni jí, že chápu. To je všechno. Řekni jí, že chápu, Zrzku.“

1 když mladík úplně ztrácel půdu pod nohama, vzal své poslání jako posvátnou misi. Vyřídí ten vzkaz, jako by na tom závisel jeho vlastní život.

Když Zrzek odešel, lehl si Tom na kavalec a znovu přemýšlel, jak asi je Lucy a jak to zvládá Izabela. Snažil se vymyslet, jak to od prvního dne mohl udělat všechno jinak. Potom si vzpomněl na Ralphova slova, že znovu a znovu vést svou válku, dokud ji člověk nevyhraje, to nemá smysl. Místo toho hledal útěchu v perspektivě: v duchu si na stropě rozvrhl přesné postavení hvězd, v jakém tu noc budou. Začal Sinem, ten je vždy nejjasnější; Jižní kříž, potom Venuše a Uran, ty všechny jsou na ostrově viditelné pouhým okem. Ubíral se s hvězdami jejich cestou po střeše světa od soumraku až do úsvitu. Přesnost a uspořádání hvězd mu dodávaly pocit svobody. Nedělo se mu nic, co by hvězdy ještě nikdy na téhle zemi neviděly. Za čas se jejich paměť zavře nad jeho životem jako zhojená rána. Všechno bude zapomenuto a utrpení smazáno. Potom si vzpomněl na atlas hvězd s Lucyinym věnováním „na věky věků a věků a věků a věků“ a znovu ho zaplavila bolest z přítomnosti.

Pomodlil se za Lucy. „Dej, ať je v bezpečí. Dej jí šťastný život. Dej, aby na mě zapomněla.“ A pomodlil se za Izabelu ztracenou v temnotě: „Dej, ať se vrátí domů a sama k sobě, než bude pozdě.“

≈

Zrzek přešlapoval před domem Graysmarkových a znovu si opakoval svou řeč. Když se dveře otevřely, stála před ním Violet a ostražitě se na něj zadívala.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se; zdvořilost použila jako štít proti nové nepříjemnosti.

„Dobré odpoledne, paní Graysmarková.“ Když nereagovala, řekl: „Jsem Zr… Jeremiáš Smart.“

„Vím, kdo jste.“

„Chtěl bych se zeptat… myslíte, že bych mohl mluvit s paní Sherbourneovou?“

„Ona návštěvy nepřijímá.“

„Já…“ Už to chtěl vzdát, ale vybavil si Tomův obličej a trval na svém. „Nezdržím ji. Jen musím…“

Z tmavého obývacího pokoje se ozval Izabelin hlas. „Pusť ho dovnitř, mami.“

Matka se zamračila. „Tak pojďte dál. Očistěte si boty.“ Zírala na něj, jak si čistí boty o rohožku, než půjde za ní.

„To je v pořádku, mami. Nemusíš tu být,“ řekla Izabela ze židle.

Zrzek si pomyslel, že Izabela vypadá stejně špatně jako Tom – je sklíčená a prázdná. „Díky, že jsi přišel…“ Znejistěl. Čepice měla v místě, kde ji držel, mokrý lem. „Byl jsem za Tomem.“

Zamračila se a odvrátila se od něj.

„Je na tom zle, paní. Moc zle.“

„A poslal tě, abys mi to řekl, ne?“

Zrzek si dál hrál s čepicí. „Ne, požádal mě, abych vám vyřídil vzkaz.“

„Co?“

„Mám vám říct, že chápe.“

Nemohla skrýt překvapení. „Chápe co?“

„To neřekl. Jen že vám to mám říct.“

Upírala na Zrzka oči, ale nedívala se na něj. Po chvíli, když zrudnul, mu odpověděla: „Tak jsi mi to řekl.“ Pomalu vstala. „Vyprovodím tě.“

„Ale… co?“ zeptal se v šoku Zrzek.

„No co?“

„Co mu mám vyřídit? Chci říct… mám mu něco vzkázat nebo tak něco?“ Neodpověděla. „Vždycky na mě byl hodný, paní. Oba jste na mě byli hodní.“

„Tudy,“ řekla a vedla ho ke dveřím.

Když za ním zavřela, opřela se tváří o zeď a roztřásla se.

„Ach, Izabelo, miláčku!“ vykřikla matka. „Pojď, holčičko, lehni si.“ A vedla ji do jejího pokoje.

„Zase budu zvracet,“ řekla Izabela a Violet jí dala porcelánové umyvadlo do klína zrovna včas.

≈

Bill Graysmark je pyšný na to, jak umí odhadnout lidi. Jako ředitel školy měl možnost pozorovat, jak se utváří lidská povaha. Jen zřídka se mýlil v odhadu, kdo si v životě povede dobře a kdo skončí špatně. Nic v duchu mu nenapovídalo, že je Tom Sherbourne lhář nebo násilník. Už když ho viděl s Lucy, tak poznal, že z něj holčička nemá nejmenší strach. A nemohl si přát, aby se o jeho dceru někdo staral lépe.

Ale když přišel o jediné vnouče, jež kdy bude mít, stál při svém jediném žijícím dítěti. Instinktivní soud šel stranou, krev není voda – Bůh ví, že za tohle poznání zaplatil těžce.

„Je to hrozná věc, Vernone. Příšerná záležitost. Z chudinky Izabely je troska,“ řekl, když spolu seděli v rohu hospody.

„Pokud bude vypovídat proti Tomovi,“ odpověděl Knuckey, „nemá se čeho bát.“

Bill se na něj tázavě podíval.

„Není trestně odpovědná za nic, k čemu ji přinutil, takže stačí, když bude u soudu vypovídat. My říkáme, že jako svědkyně je v případu tohoto druhu způsobilá, ale nelze ji ke svědectví nutit,“ vysvětloval policista. „Její svědectví je přípustné – podle soudu je stejně dobré jako svědectví kohokoli jiného. Ale nemůžeš nutit ženu, aby svědčila proti manželovi. A on samozřejmě má právo nevypovídat. Pokud nechce, nepřinutíme ani jeho, aby vypovídal proti ní, a on celkem jasně dal najevo, že neřekne ani slovo.“ Odmlčel se. „Zdála se ti Izabela někdy nesvá, co se toho dítěte týče?“

Bill ho probodl pohledem. „Budeme se radši držet tématu, Vernone.“

Knuckey to nechal být. Uvažoval nahlas. „Víš, že být strážcem majáku, to je věc důvěry. Osud celé naší země – a celého světa, pokud to chceš tak vidět – je závislý na tom, aby to byli lidé pevného charakteru, čestní a slušní. Nemůžeme trpět, aby falšovali úřední záznamy a vyhrožovali manželce. Nemluvě o tom, co udělal Franku Roennfeldtovi, než ho pohřbil – ať už to bylo, co chtělo.“ Všiml si děsu v Billově tváři, ale pokračoval. „Ne. Nejlepší je takovým lidem hned zatnout tipec. Soudce za pár týdnů přijede na první slyšení. Když vezmeme, co zatím Sherbourne řekl, no… nejspíš ho pošlou do Albany, kde mu soud možná udělí tvrdší trest. Nebo se jim opravdu nebude líbit a potáhnou ho do Perthu. Spragg hledá jakýkoli náznak, že ten chlap nebyl mrtvý, když se na Janus dostal.“ Dopil pivo a řekl: „Nevypadá to pro něj dobře, Bille, to ti můžu říct.“

≈

Miláčku, máš ráda knihy?“ vyzvídala Hannah. Zkusila všechno, co ji napadlo, aby překonala propast, která ji od dcery dělila. Sama jako dítě milovala pohádky a v jedné z mála vzpomínek jí matka na trávníku v Bermondsey předčítala Příběh o králíčkovi Petrovi. Jasně si pamatovala matčinu blůzu a její vůni, květinovou a neobvyklou. A matčin úsměv, ten největší poklad ze všech. „Co je to za slovo?“ ptala se matka. „Tohle slovo znáš, ne?“

„Mrkev,“ prohlásila Hannah pyšně.

„Šikulka!“ usmála se matka. „Jsi chytrá jako liška.“ Tam se vzpomínka rozplynula jako konec příběhu, a tak Hannah začala zase znovu od začátku.

Teď se snažila nalákat Grace na stejnou knihu. „Vidíš? Je to o králíčkovi. Pojď si se mnou číst.“

Ale holčička se na ni podívala otráveně. „Chci maminku. Ta knížka je ošklivá!“

„Ale no tak, ani ses na ni nepodívala.“ Nadechla se a zkusila to znovu. „Přečteme jednu stránku, a když se ti to nebude líbit, tak toho necháme.“

Holčička jí vytrhla knihu z rukou a hodila ji po ní, roh zasáhl Hannah do tváře a jen těsně minul oko. Potom utíkala z místnosti, rovnou ke Gwen, která zrovna přicházela.

„Hele, hele, slečinko!“ řekla Gwen. „Co jsi to udělala? Běž a omluv se!“

„Nech ji být, Gwen,“ odporovala Hannah. „Nechtěla mi ublížit. Byla to nešťastná náhoda.“ Sebrala knihu a opatrně ji položila na polici. „Říkala jsem si, že bych jí zkusila udělat k večeři kuřecí polévku. Kuřecí polévku má rád každý, ne?“ zeptala se nejistě.

Po několika hodinách utírala ze země polévku, kterou její dcera vyzvracela.

≈

„Když se nad tím zamyslíš, tak co jsme o něm ve skutečnosti věděli? Všechny ty povídačky, že je ze Sydney, to mohly být jen fámy. Víme určitě jen to, že není z Partageuse.“ Violet Graysmarková mluvila s Billem, když si byla jistá, že dcera spí. „Co je to za chlapa? Počká, dokud Izabela nemůže bez holčičky být, a potom ji odvrhne.“ Dívala se na zarámovanou fotografii vnučky. Vzala ji z krbové římsy a uložila ji pod prádlo do šuplíku.

„No dobře, Vi, ale co si o tom doopravdy myslíš?“

„Prokristapána. I když jí nedal pistoli k hlavě, tak je vinen. Byla určitě celá bez sebe, když přišla o třetí dítě. A vinit ji za to… To on se tam tehdy měl držet předpisů, pokud chtěl. Ne si to rozmyslet po letech, kdy to zasáhlo tolik lidí. Žijeme s rozhodnutími, která učiníme, Bille. Tomu se říká statečnost. Žít s následky svých vlastních chyb.“

Bill nic neříkal, a tak pokračovala, zatímco přerovnávala vonné sáčky s levandulí. „Nasypal Izabele sůl do ran, když upřednostnil svůj pocit viny před tím, co tím způsobí jí, Lucy nebo…“ položila ruku na jeho, „nebo nám, když už o tom mluvíme, můj milý. Na nás nepomyslel vůbec. Jako bychom my celou tu dobu neměli s čím bojovat.“ V oku se jí zaleskla slza. „Naše malá vnučka, Bille. Tolik lásky…“ Pomalu zásuvku zavřela.

„No tak, Vi, já vím, že je to pro tebe těžké. Já vím,“ řekl jí manžel, a když ji pevně objal, všiml si, že se jí za těch pár dní objevily ve vlasech šediny. Stáli tam v objetí, Violet vzlykala a Bill řekl: „Byl jsem blázen, když jsem věřil, že špatné časy máme za sebou.“ Nečekaně zavzlykal a objal ji ještě pevněji, jako by svým tělem mohl oslabit tu novou ránu, jež otřásala jeho rodinou.

≈

Když uklidila podlahu a konečně uspala dceru, seděla Hannah vedle postýlky a prohlížela si ji. Ve dne to nejde. Grace schovává tvář, když si myslí, že se na ni Hannah dívá. Otočí se zády nebo uteče do jiného pokoje.

Teď ve světle jediné svíčky sleduje každý detail a v jejích oblých tvářích i ve tvaru obočí poznává Franka. Srdce jí buší a má pocit, že kdyby k té spící postavě promluvila, odpověděl by jí právě Frank. Oheň vrhá stíny tančící v rytmu dceřina dechu, zesiluje zlatou záři jejích vlasů či lesk sliny, která jí visí z koutku jemných růžových rtů.

Hannah si jen pomalu uvědomuje přání, které se zrodilo někde v koutku její mysli: Grace by mohla spát dny, třeba i roky, dokud úplně nezapomene na ty lidi, na svůj předchozí život. Cítí v sobě zvláštní prázdnotu, která se poprvé objevila, když ve tváři navrácené holčičky uviděla úzkost. Kdyby tu tak byl Frank. Věděl by, co dělat, jak si s tím poradit. Tolikrát ho život srazil na kolena, a on se přece pokaždé postavil na nohy s úsměvem a bez zášti.

Hannah se v mysli vrací zpět a vidí menší postavičku, své dokonalé, týden staré dítě, a znovu slyší Frankovu ukolébavku Schlaf, Kindlein, schlaf, „Spi, děťátko, spi“. Vybavuje si, jak se díval do kolébky a šeptal jí německy. „Šeptám jí hezké věci, aby si o nich nechala zdát. Dokud člověk myslí na dobré věci, může být šťastný. To vím.“

Hannah se narovná. Jen ta vzpomínka jí dává odvahu čelit dalšímu dni. Grace je její dcera. Nakonec si něco v její duši určitě vzpomene, pozná ji. Musí tomu jen dát čas, jak říká otec. Za chvíli bude holčička zase její a bude jí dělat stejnou radost jako v den, kdy se narodila.

Tiše sfoukne svíčku a odejde z pokoje podle světla, které klouže po podlaze od otevřených dveří. Když si lehne, zarazí ji, jak prázdná se postel zdá být.

≈

Izabela se prochází. Jsou tři hodiny ráno a ona zadními dveřmi vyklouzla z rodičovského domu ven. Strom chytil měsíc mezi dvě větve, jako by to byly dlouhé a tenké prsty. Suchá tráva jí lehce praská pod bosýma nohama, jak se prochází od palisandru ke kapinici a zpátky, tam, kde před léty byla kriketová branka.

Izabela se zmítá v porozumění a v existenci, v oněch třepotavých myšlenkách, což poprvé zažívala po ztrátě prvního dítěte a ještě víc poté, co přišla o druhé a třetí, a teď o Lucy. A Tom, kterého milovala, Tom, kterého si vzala, ten zmizel v oparu zrady, ztratil se, když se nedívala, utekl k cizí ženě; naplánoval si, že ji připraví o dceru.

Chápu. Tomův vzkaz ji mate. Břicho se jí stahuje do uzlíku vzteku a touhy. Myšlenky se jí rozlétají do všech směrů a na okamžik se jí vybaví chvíle, kdy jí bylo devět a seděla na splašeném koni. Na cestě se objevila pakobra. Kůň se najednou vzepjal a vyrazil mezi kmeny, bez ohledu na větve a dítě držící se jeho hřívy. Izabela se mu tiskla ke krku, až se přestal bát a vyčerpaný zastavil na mýtině asi míli vzdálené. „To nemůžeš nic dělat,“ řekl jí otec. „Když se kůň splaší, můžeš se jen modlit a ze všech sil se držet. Nemůžeš zastavit zvíře, kterého se zmocnil slepý strach.“

Nemá si s kým promluvit. Nikdo by nepochopil. Jaký může mít její život smysl bez rodiny, pro kterou žila? Prsty přejíždí přes kůru palisandru a nachází zářez, značku, kterou tam vyryl Alfie, aby věděli, jak byla vysoká den před tím, než s Hughem odjeli do Francie. „Až se vrátíme, sestřičko, kouknu se, jak jsi vyrostla, tak na tom koukej zapracovat.“

„A kdy se vlastně vrátíte?“ zeptala se.

Chlapci se na sebe podívali se strachem i vzrušením. „Až dorosteš sem,“ řekl Hugh a udělal značku o patnáct centimetrů výš. „Až dorosteš sem, budeme tě tu zas otravovat.“

Nikdy tolik nevyrostla.

Gekon, který se někde šustl, ji vrací do přítomnosti, do jejích nesnází. Měsíc mezi větvemi skomírá a ji obklopují otázky: Co je Tom ve skutečnosti zač? Muž, o němž si myslela, že ho dobře zná. Jak ji mohl takhle zradit? Jaký byl život s ním? A kdo byly ty duše, ona spojení jeho a její krve, které v ní nedokázaly být? Zlé myšlenky jí skáčou po rameni jako skřítci. Jaký má zítřek smysl?

≈

Týdny po návratu Grace byly pro Hannah ještě mučivější než týdny po její ztrátě; musela čelit pravdám, které v sobě dlouho potlačovala, ale teď už se jim nedalo utéct. Roky skutečně uplynuly. Frank je opravdu mrtvý. Část dceřina života je pryč a nikdy se nevrátí. Zatímco Grace zmizela z jejího života, byla přítomná v životě jiných. Její dítě žilo bez ní; na okamžik zapřemýšlela o onom „bez“. Se studem si uvědomila, že si připadá zrazená. Zrazená nemluvnětem.

Vzpomněla si na ženu Billyho Wisharta, jak se její radost nad navrátivším se manželem, o němž si myslela, že zemřel na Sommě, změnila v beznaděj. Oběť plynu, jež se jí vrátila domů, byla cizincem jak pro sebe, tak pro celou rodinu. Pět let s tím bojovala, až si jednoho rána, když byl ve vodní nádrži tlustý led, stoupla ve chlévě na otočený džber na dojení a oběsila se; odříznout ji musely děti, protože Bill pořád neudržel v ruce nůž.

Hannah se modlila za trpělivost, sílu a pochopení. Každé ráno prosila Boha, aby jí pomohl přečkat další den.

Jednou odpoledne šla kolem dětského pokoje a zaslechla hlas. Zpomalila a po špičkách došla k pootevřeným dveřím. Rozechvěla se, že aspoň uvidí dceru, jak si hraje s panenkami; jí každý pokus o hru odmítla. Dětský čajový servis byl rozestavěny na přehozu na posteli. Jedna panenka ještě měla své nádherné krajkové šaty, ale druhá byla svlečená do košilky a kalhotek. Ta se sukní měla na klíně dřevěný kolíček na prádlo. „Večeře,“ řekla panenka se sukní a Grace podržela u kolíčku šálek a dělala „mňam mňam“. „Hodná holčička. A teď do postele, beruško. Dobrou,“ a panenka si zvedla kolíček ke rtům a políbila ho. „Podívej, tatínku,“ pokračovala, „Lucy už spinká.“ Dotkla se kolíčku něžně ručkou. „Dobrou noc, Lulu, dobrou noc, maminko,“ řekla panenka v kalhotkách. „Musím jít rozsvítit. Slunce už skoro zapadlo.“ A zmizela pod dekou. Panenka v sukni řekla: „Neboj se, Lucy. Čarodějnice tě nechytí, zabila jsem ji.“

Než si Hannah uvědomila, co dělá, vstoupila do pokoje a panenky sebrala. „Nech těch hloupých her, slyšíš mě?“ vyštěkla a plácla dceru přes ruku. Holčičce ztuhly údy, ale nerozbrečela se, jen se na Hannah mlčky dívala.

Hannah okamžitě zaplavily výčitky svědomí. „Drahoušku, promiň! Je mi to moc líto. Nechtěla jsem ti ublížit.“ Vzpomněla si na doktorovy instrukce. „Ti lidé jsou pryč. Udělali špatnou věc, vzali tě z domova. A teď jsou pryč.“ Při zmínce o domově se Grace zdála zmatená a Hannah vzdychla: „Jednou, jednoho dne to pochopíš.“

V době oběda Hannah vzlykala v kuchyni a styděla se za svůj výbuch, zatímco její dcera si hrála na to samé, jen se třemi kolíčky. Hannah zůstala vzhůru dlouho do noci, šila a stříhala, takže ráno se holčička probudila s novou panenkou na polštáři. Na šatičkách měla panenka vyšito „Grace“.

≈

„Nesnesu pomyšlení, co to s ní asi dělá,“ řekla Izabela, když s matkou seděly na proutěných židlích pod střechou vzadu u domu. „Chybíme jí, chybí jí domov. Ta chudinka neví, co se to pro všechno na světě děje.“

„Já vím, drahá. Já vím.“

Violet jí uvařila šálek čaje a položila jí ho na klín. Její dcera se děsivě proměnila, v šedé tváři zapadlé oči, vlasy matné a zcuchané.

Izabela vyslovila myšlenku, která ji napadla, snad aby jí sama lépe porozuměla. „Nikdy neměli pohřeb…“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Violet. Izabele v těchto dnech bylo těžké rozumět.

„Všichni, o něž jsem přišla, jen zmizeli do nicoty. Možná by to s pohřbem bylo… nevím… jiné. Hugh má fotku na hrobě v Anglii. Alfie je jen jméno na pomníku. Moje první tři děti… mami, tři… nikdo jim ani nezazpíval na rozloučenou. A teď…“ rozplakala se, „Lucy.“

Violet byla ráda, že její synové nikdy pohřeb neměli; pohřeb je nesporný důkaz. Pohřeb znamená, že člověk uznává, že jeho synové jsou určitě mrtví. A pohřbení. Je to zrada. Kdyby nebyli pohřbení, mohli by klidně jednoho dne vtančit do kuchyně, zeptat se, co je k večeři, a smát se spolu s ní tomu hloupému omylu, kvůli kterému na chvíli uvěřila – představte si to! —, že jsou pryč navždy.

Opatrně volila slova. „Zlatíčko, Lucy není mrtvá.“ Izabela jako by tu poznámku přešla a matka se zamračila. „Nic z toho není tvoje chyba, drahoušku. Tomu chlapovi nikdy neodpustím.“

„Myslela jsem si, že mě miluje. Řekl mi, že jsem pro něj to nejcennější na světě. A potom udělá takovou hroznou věc…“

Později Violet leštila stříbrné rámy na fotografiích synů a promítala si tu situaci v hlavě snad posté. Jakmile se člověku do srdce dostane dítě, není kolem toho nic správného ani špatného. Věděla o ženách, jež porodily děti manželům, které nesnášely, nebo hůř: mužům, kteří si je vzali násilím. A ty ženy takové dítě vášnivě milovaly a zároveň nenáviděly surovce, který ho zplodil. Před láskou k dítěti se člověk neubrání, to Violet ví až moc dobře.

Kapitola 29

≈

„Proč ji chráníš?“

Ta otázka Toma zarazila a on se na Ralpha skrz mříže ostražitě podíval. „Je to jasný jako facka, kamaráde. Kdykoli se zmíním o Izabele, začneš být celý nesvůj a plácáš nesmysly.“

„Měl jsem ji chránit líp. Měl jsem ji chránit před sebou samým.“

„Nech si ty blbosti.“

„Ralphe, jsi můj dobrý kamarád. Ale je hodně věcí, které o mně nevíš.“

„Ale spoustu jich vím, chlapče.“

Tom vstal. „Spravil jsi ten motor? Zrzek říkal, že jsi s ním měl problémy.“

Ralph se na něj zahleděl. „Nevypadá to dobře.“

„Ta loď ti dobře sloužila celá léta.“

„Jo. Vždycky jsem jí věřil a nikdy jsem si nemyslel, že by mě mohla zklamat. Ve Fremantle ji chtějí vyřadit z provozu.“ Podíval se Tomovi do očí. „Život je i tak dost krátký. Proč chceš zahodit svoje nejlepší léta?“

„Nejlepší roky života mám dávno za sebou.“

„To je blbost, a ty to víš! Je načase, aby ses postavil na nohy a něco udělal! Už se proboha prober!“

„Co mám podle tebe dělat, Ralphe?“

„Podle mě bys měl říct pravdu, ať už je jakákoli. Lží se dostaneš jen do problémů.“

„Do těch tě pravda někdy dostane taky… Člověk nevydrží všechno. Ježíši, tohle vím líp než kdo jiný. Iz byla obyčejná, šťastná holka, dokud se nezapletla se mnou. Nic z toho by se nestalo, kdyby neodešla na Janus. Myslela si, že to bude ráj. Vůbec nevěděla, co ji čeká. Nikdy jsem jí to neměl dovolit.“

„Je to dospělá ženská, Tome.“

Tom se díval na kapitána a přemýšlel, co dál říct. „Ralphe, tohle mi došlo už dávno: Tvoje hříchy tě nakonec doženou.“ Vzdychl a podíval se na pavučinu v koutě cely, několik much v ní viselo jako opuštěné vánoční ozdoby. „Měl jsem být už léta po smrti. Bůh ví, že mě dávno měli stokrát zastřelit nebo probodnout bajonetem. Už dlouho žiju z vypůjčeného času.“ Těžce polkl. „Pro Iz je už tak dost těžké, že je bez Lucy. Nikdy by to ve vězení nepřežila… Aspoň tohle pro ni můžu udělat. Líp už jí to nikdy nevynahradím.“

≈

„To není fér.“ Holčička opakuje tu větu znovu a znovu, nefňuká, ale dovolává se rozumu. Vypadá jako člověk, který se snaží domluvit s cizincem. „To není fér. Já chci domů.“

Někdy ji Hannah dokáže na pár hodin zabavit. Pečou koláč. Vystřihují papírové panenky. Házejí drobečky střízlíkům tak, že ti malincí tvorečkové přiskáčou až ke dveřím na nožkách tenkých jako drátek a uchvátí Grace tím, jak jemně ozobávají okoralý chléb.

Když si všimne, jak se Grace nadšeně dívá po mourovaté kočce, kolem které projdou, zeptá se po městě, jestli někdo nemá koťata, a do domu přibude malé černé stvoření s bílými tlapkami a tváří.

Grace to zaujme, ale je nedůvěřivá. „Jen pojď, je tvůj. Jenom tvůj,“ řekne Hannah a něžně jí kocourka podá. „Takže se o něj musíš starat. A jak myslíš, že by se měl jmenovat?“

„Lucy,“ odpoví holčička bez zaváhání.

Hannah se zarazí. „Ale Lucy je jméno spíš pro holčičku než pro kotě. Co takhle nějaké opravdové kočičí jméno?“

Grace navrhne jediné, které zná. „Mourek.“

„Takže je to Mourek,“ řekne Hannah a odolá nutkání poznamenat, že kocourek není mourovaty. Aspoň že ji přiměla promluvit.

Druhý den Hannah řekne: „Tak co, nedáme Mourkovi trochu mletého masa?“

„Nemá tě rád. Má rád jenom mě,“ odpoví Grace a hraje si s pramínkem vlasů. Není v tom zášť, ona jen konstatuje skutečnost.

≈

„Možná bys jí měla dovolit, aby navštívila Izabelu Sherbourneovou,“ navrhla Gwen po zvlášť těžkém zápasu matky s holčičkou při nazouvání bot.

Hannah vypadala vyděšeně. „Gwen!“

„Já vím, že to je to poslední, co bys chtěla slyšet. Jen říkám, že… že by možná pomohlo, kdyby si Grace myslela, že jsi přítelkyně její matky.“

„Přítelkyně její matky! Jak můžeš něco takového vůbec říct? Kromě toho víš, co řekl doktor Sumpton. Čím dřív na tu ženskou zapomene, tím líp!“

Ale nedalo se uniknout před skutečností, že na její dceři jsou nesmazatelné stopy oněch druhých rodičů, onoho druhého života. Když šly po pláži, Grace hrozně chtěla do vody. V noci, kdy by většina dětí snad poznala jen měsíc, Grace ukázala na nejjasnější hvězdu a prohlásila: „Sinus! A Mléčná dráha.“ Mluvila s takovou jistotou, že to Hannah vyděsilo, a tak rychle zahnala holčičku dovnitř se slovy: „Je čas jít spát. Ať už jsi v posteli.“

Hannah se modlila, aby se oprostila od zášti a hořkosti. „Bože, je to veliké požehnání, že se mi dcera vrátila. Ukaž mi, co mám dělat.“ Ale hned si představila Franka, hozeného do neoznačeného hrobu v kusu plátna. Pamatovala si, jak se tvářil, když poprvé držel dceru v náruči: jako by pro něj v té růžové peřince představovala celé nebe i zemi.

Nezáleží to na ní. Je jen správné, že se Tom Sherbourne bude zodpovídat před zákonem. Pokud soud rozhodne, že má jít do vězení – vždyť v Bibli se říká: „oko za oko“. Nechť je spravedlnosti učiněno zadost.

Ale potom si vzpomněla na muže, jenž před léty na té lodi zakročil a zachránil ji Bůh ví před čím. Vybavila si, jak bezpečně se najednou v jeho přítomnosti cítila. Ta ironie jí i teď vyrážela dech. Kdo může říct, co se v něm skrývá? Viděla, jak si u toho opilce zjednal respekt. Myslel si, že je povznesený nad předpisy? Nebo že stojí mimo ně? Ale ten krásný rukopis v těch vzkazech. Modlete se za mě. Tak se vrátila k modlitbám a modlila se i za Toma Sherbournea, aby s ním zacházeli spravedlivě, i když část její bytosti chtěla, aby trpěl za to, co udělal.

≈

Následujícího odpoledne Gwen chytila otce za paži, když se procházeli po trávníku. „Víš, po tom domě se mi stýská,“ řekla a ohlížela se na velké, z vápence vystavěné sídlo.

„A jemu se stýská po tobě, Gwenny,“ odpověděl jí otec. Po několika krocích řekl: „Když teď Hannah zase má Grace, je možná načase, aby ses vrátila ke svému starému otci…“

Kousla se do rtu. „Ráda bych. Opravdu. Ale…“

„Ale co?“

„Podle mě to Hannah ještě nezvládá.“ Odtáhla se a postavila se k otci čelem. „Nerada to říkám zrovna já, tati, ale nevím, jestli na to bude vůbec kdy stačit. A chudák holčička! Netušila jsem, že dítě může být tak nešťastné.“

Septimus ji pohladil po tváři. „Znám holčičku, která takhle nešťastná byla. Skoro mi z tebe puklo srdce. Bylo to tak měsíce po tom, co zemřela tvá matka.“ Sklonil se, přivoněl k jedné ze starých rudých růží a vnímal její plnou, sametovou vůni. Vdechl vůni hluboko do plic, dal si ruku na záda a zase se narovnal.

„Ale to je na tom právě smutné,“ trvala na svém Gwen. „Její matka není mrtvá. Je tady v Partageuse.“

„Ano. Hannah je přímo tady v Partageuse.“

Znala otce natolik, že nenaléhala. Dál šli mlčky, Septimus si prohlížel záhony a Gwen se snažila neslyšet nářek své neteře, který se jí tak ostře vryl do paměti.

Tu noc Septimus hodně přemýšlel, co dělat. O holčičkách, které ztratily matku, něco věděl. A také věděl pár věcí o tom, jak někoho o něčem přesvědčit. Když si svůj plán ujasnil, upadl do bezesného spánku.

≈

Ráno přijel k Hannah a oznámil: „Tak. Jste připravené? Jedeme na tajemný výlet. Je načase, aby Grace poznala Partageuse trochu lépe a věděla, odkud je.“

„Ale já zrovna spravuju záclony. Do kostela. Slíbila jsem reverendu Norkellsovi…“

„Půjdu s ní sám. Bude se mít výborně.“

„Tajemný výlet“ začal cestou k Pottsovým závodům na zpracování dřeva. Septimus si pamatoval, jak Hannah s Gwen jako děti strašně rády krmily tažné koně jablky a kostkovým cukrem. Dneska už se dřevo vozí vlakem, ale v závodě mají ještě několik starých tažných koní pro nouzové případy, když déšť někde v lese spláchne koleje.

Pohladil jednoho koně a řekl: „Grace, tohle je Arabela. Umíš říct ,Arabela‘?“

„Zapřáhněte ji do vozíku,“ řekl Septimus stájníkovi, který hned přiskočil. Chvíli nato Arabelu, táhnoucí sulku, vyvedl do dvora.

Septimus vysadil Grace na sedátko a vylezl nahoru za ní. „Pojedeme na průzkum, ne?“ řekl a pobídl starou kobylu otěžemi.

Grace tak velkého koně nikdy neviděla. A nikdy nebyla v opravdovém lese. Nejblíže se k lesu dostala při onom neblahém dobrodružství v křoví za domem Graysmarkovych. Skoro celý život měla na očích jen dvě norfolkské borovice na Janusu. Septimus jel po starých svážecích cestách mezi eukalypty, tyčíčími se do výše, a tu a tam ukázal na klokana nebo varana; ten pohádkový svět holčičku úplně pohltil. Sem tam zahlédla ptáka nebo malého klokana. „Co to je?“ A dědeček jí řekl, jak se zvíře jmenuje.

„Podívej, klokaní mládě,“ řekla a ukázala na vačnatce pomalu hopkajícího kousek od cesty.

„To není mládě. Tenhle chlapík, to je klokan quokka. Je to normální klokan, ale maličký. Víc už nevyroste.“ Pohladil ji po hlavě. „Je dobře, že se usmíváš, holčičko. Vím, že ti bylo smutno… Stýská se ti po starém životě.“ Septimus se na chvíli zamyslel. „Vím, jaké to je, protože se mi stalo to samé.“

Děvče se na něj nechápavě podívalo. „Musel jsem se rozloučit s maminkou a vydat se na lodi přes moře až sem do Fremantle. A to jsem byl jen o trochu starší než ty. Vím, že si to těžko představíš. Ale přišel jsem sem a dostal jsem novou maminku a tatínka, jmenovali se Walt a Sarah. Od té doby se o mě starali. A milovali mě stejně, jako moje Hannah miluje tebe. Takže někdy nemáš v životě jen jednu rodinu.“

Grace se na ten rozhovor nijak netvářila, a tak to zkusil jinak. Kůň šel zlehka a větvemi místy prosvítalo slunce. „Máš ráda stromy?“

Grace přikývla.

Septimus ukázal na několik odrostků. „Vidíš, rostou tu malé stromky. Pokácíme ty staré velké a jejich místo zaujmou malé. Všechno zaroste, když tomu dáš čas. Než ti bude tolik roků co mně, vyroste z toho stromu obr.“ Něco ho napadlo. „Tenhle les bude jednoho dne tvůj. Bude to tvůj les.“

„Můj les?“

„No, patří mně a jednoho dne bude patřit tvoji mamince a tetičce Gwen, a potom bude tvůj. Co tomu říkáš?“

„Můžu pobídnout koně?“ zeptala se.

Septimus se zasmál. „Dej mi ruce a podržíme opratě spolu.“

„Tady je, živá a zdravá,“ řekl Septimus, když ji přivezl Hannah.

„Díky, tati.“ Dřepla si, aby byla stejně vysoká jako dcera. „Měla ses hezky?“

Grace přikývla.

„A pohladila sis koníčky?“

„Ano,“ řekla tiše a promnula si oči.

„Byl to dlouhý den, zlatíčko. Je čas se umýt, a pak půjdeš do postele.“

„Dal mi les,“ řekla Grace s náznakem úsměvu a Hannah poskočilo srdce.

Grace byla po koupeli a Hannah seděla u ní na posteli. „Jsem moc ráda, že jsi prožila hezký den. Řekni mi, co jste viděli, miláčku.“

„Kotu.“

„Prosím?“

„Kotu. Je malý a skáče.“

„Aha! Klokana quokka! Jsou roztomilí, že? A co ještě?“

„Velkého koně. Řídila jsem ho.“

„Pamatuješ si, jak se jmenuje?“

Dítě se zamyslelo. „Arabala.“

„Správně, Arabela. Je krásná. Má i kamarády: Samsona, Herkula a Dianu. Arabela už je dost stará, abys věděla. Ale je pořád silná. Ukázal ti dědeček, jaký povoz utáhne?“ Děvče se na ni nechápavě podívalo a Hannah řekla: „Velký vůz, co má jen dvě kola. Na něm tahali velké stromy z lesa, když je rozřezali.“ Dítě zavrtělo hlavou a Hannah řekla: „Ach, miláčku. Tolik ti toho chci ukázat. Slibuju, že se ti bude v lese líbit.“

Když Grace usnula, Hannah stála vedle ní a plánovala. Až přijde jaro, ukáže jí luční kvítí. Koupí jí malého poníka, asi shetlandského, aby spolu mohly jezdit po úzkých lesních cestách. Najednou se jí v představách otevřela vyhlídka příštích desetiletí a ona se odvážila je zkoumat. „Vítej doma,“ šeptala spící dceři. „Vítej doma. Konečně, miláčku.“ A šla si po své práci a tiše si pobrukovala.

Kapitola 33

≈

Partageuse má omezený počet obyvatel a omezený počet míst, kde se tito obyvatelé mohou vyskytovat. Dříve či později prostě musíte narazit na toho, komu byste se radši vyhnuli.

Violet trvalo několik dní, než se jí podařilo dceru přesvědčit, aby vyšla z domu. „No tak, pojď se mnou jen k Mouchemorovi. Potřebuju ještě nějakou vlnu na ten přehoz, co dělám.“ Už žádné rozkošné svetříčky. Už žádné maličké batistové šatičky. Teď se vrátila k háčkovaným pokrývkám pro chudáky živořící v ústavu. Aspoň jí to zaměstnalo ruce, když už ne mysl.

„Mami, já se na to opravdu necítím. Zůstanu tady.“

„Ale no tak, zlato.“

Když šly po ulici, lidé se snažili na ně moc nezírat. Někteří se zdvořile usmáli, ale už tu nebylo žádné: „Jak se vede, Vi?“ ani „Uvidíme se v neděli v kostele?“. Nikdo nevěděl, jak se vyrovnat se zármutkem, jehož příčinou nebylo úmrtí. Někteří přešli na druhou stranu ulice, aby se jim vyhnuli. Lidé z města četli noviny, aby se dozvěděli veškeré detaily, které mohli, ale věci nějak utichly.

Když Violet s dcerou vstoupily do galanterie, Fanny Darnleyová cestou ven trochu zalapala po dechu a zůstala stát venku s očima vytřeštěnýma zděšením i potěšením.

Obchod voněl po levandulové leštěnce a starých růžích z vonné směsi uložené v košíku vedle pokladny. Nahoře ležely na všech stěnách role látek, damašky a mušelíny, lny a bavlny. Byly tam duhy nití a mraky smotané vlny. Krajky, široké, úzké, bruselské i francouzské, ležely na stole, kde pan Mouchemore obsluhoval starší dámu. Od pultu až na konec obchodu stály v řadě židle a stoly pro pohodlí zákazníků.

U jednoho stolu seděly zády k Izabele dvě ženy. Blondýna – a tmavovláska, přemýšlející nad světle žlutým lnem, který ležel před ní. Vedle ní si s hadrovou panenkou pohrávala zasmušilá blonďatá holčička, oblečená v bezvadných růžových nabíraných šatičkách a bílých ponožkách lemovaných krajkou.

Zatímco žena zkoumala látku a ptala se prodavače na cenu a množství, holčička zvedla oči, aby se podívala, kdo přišel. Upustila panenku a slezla ze židle. „Mami!“ volala a uháněla k Izabele. „Mami! Mami!“

Než si někdo uvědomil, co se děje, Lucy objala Izabele nohy a držela se jí jako klíště.

„Ach, Lucy!“ Izabela ji zvedla, objala a přitiskla si ji ke krku. „Lucy, miláčku!“

„Ta zlá paní mě vzala, mami! Praštila mě!“ fňukalo dítě a ukazovalo.

„Ach, ty moje milovaná chudinko!“ Izabela ji k sobě tiskla a vzlykala, jak se jí holčička dotýkala, jak ji pevně sevřela nohama kolem pasu a hlavu jí vsunula pod bradu, jako by byla součástí skládačky. Nic a nikoho jiného nevnímala.

Hannah je raněná sledovala. Byla ponížená a zoufalá z té magnetické přitažlivosti, jakou Izabela na Grace působila. Poprvé pochopila, jak nezměrné je to, o co byla okradena. Přímo před ní stál důkaz toho, o co všechno přicházela. Viděla stovky dní a tisíce objetí těch dvou, tu uzurpovanou lásku.

Uvědomovala si, že se jí třesou kolena a že by mohla upadnout. Gwen jí dala ruku na rameno, nevěděla, co dělat.

Hannah se pokusila překonat to ponížení a slzy, jež jí vhrkly do očí. Ta žena a dítě spolu byly spojené v jedinou bytost, ve světě, kam nikdo nemůže. Dělalo se jí zle, jak se snažila udržet na nohou a zachovat si aspoň zlomek důstojnosti. Pokoušela se dýchat klidně, vzala si z pultu tašku a vydala se k Izabele tak vyrovnaným krokem, jakého jen byla schopná.

„Grace, miláčku,“ pokusila se. Holčička se tulila k Izabele a ani jedna z nich se nepohnula. „Grace, zlatíčko, je čas jít domů.“ Natáhla ruku, aby holčičku pohladila, ale ta ječela. Nebyl to křik, nýbrž smrtící řev z plných plic, který se odrážel od oken. „Mami, ať jde pryč! Mami, zažeň ji!“

Sledoval je malý dav, muži byli zmatení a ženy vyděšené. Holčička měla tvář zkroucenou a fialovou. „Prosím, mami!“ Žadonila s rukama na Izabeliných tvářích a křičela jí slova do obličeje, jako by byla hluchá. Ale Izabela neodpovídala.

„Možná bychom mohly…“ pokusila se Gwen, ale sestra ji uťala.

„Pusťte ji!“ zařvala Hannah, jež nedokázala Izabelu oslovit jménem. „Už jste toho způsobila dost,“ pokračovala tišeji, s hořkostí v hlase.

„Jak můžete být tak krutá?“ vyhrkla Izabela. „Vidíte, jak na tom je! Nic o ní nevíte, co potřebuje, jak se o ni starat! Zkuste použít zdravý rozum, když už s ní nemáte slitování!“

„Pusťte moji dceru! A to hned!“ žádala třesoucí se Hannah. Zoufale se chtěla dostat z obchodu pryč a přervat to magnetické pouto. Chytila holčičku kolem pasu a odtáhla ji, ale ta se bránila a ječela: „Mami! Já chci k mamince! Pusť mě!“

„To je v pořádku, zlatíčko,“ řekla. „Vím, že jsi smutná, ale už musíme jít.“ A mluvila dál, snažila se holčičku ukonejšit, zatímco ji pevně chytla, aby se jí nevykroutila a neutekla.

Gwen se podívala na Izabelu a zoufale zavrtěla hlavou. Potom se otočila na neteř. „Tiše, miláčku. Neplač,“ sušila jí obličej jemným krajkovým kapesníčkem. „Pojď domů, najdeme ti nějakou dobrotu. Mourkovi se určitě po tobě stýská. No tak, Lucy.“ Všechny tři odcházely a Hannah a Gwen cestou ven pořád holčičku utěšovaly. Gwen se otočila a znovu se podívala na Izabelu, na zoufalství v jejích očích.

Ještě chvíli se nikdo nehýbal. Izabela zírala do prázdna a neodvážila se pohnout rukama ani nohama, jako by nechtěla ztratit pocit, že má dceru v náruči. Její matka se dívala na prodavače, aby se neodvážili situaci nějak komentovat. Nakonec mladík, který rozmotával plátno, vzal roli a začal ji zase smotávat.

Harry Mouchemore to pojal jako příležitost říct starší dámě, kterou obsluhoval: „A chtěla jste jenom dva metry té krajky?“

„A… ano, jen ty dva metry,“ odpověděla tak normálně, jak jen dokázala, i když se mu snažila zaplatit hřebenem místo mincemi, které, jak si myslela, vytáhla z kabelky.

„Tak pojď, drahoušku,“ řekla Violet tiše. Potom trochu hlasitěji: „Asi nebudu tentokrát chtít tu samou vlnu. Podívám se na vzor a ještě se rozhodnu.“

Fanny Darnleyová na chodníku tlachala s nějakou ženou. Ztuhla, když vyšly ven, a odvážila se je pouze sledovat pohledem, jak jdou ulicí.

≈

Knuckey se prochází po šíji Mysu Partageuse a naslouchá vlnám, jež se z obou stran vrhají k pobřeží. Sem si po večeři chodí vyčistit hlavu. Utřel nádobí, které manželka umyla. Stýská se mu pořád po časech, kdy to dělaly děti a braly to jako hru. Většinou už jsou dospělé. Usměje se vzpomínce na malého, navždy tříletého Billyho.

V prstech otáčí mušli, studenou a kulatou jako mince. Rodina, Bůh ví, co by byl bez rodiny. Chtít dítě je pro ženu ta nejpřirozenější věc na světě. Jeho Irene by udělala cokoli, aby se jí Billy vrátil. Cokoli. Když dojde na děti, mají rodiče jen instinkty a naději. A strach. Předpisy a zákony jdou stranou.

Zákon je zákon, ale lidi jsou lidi. Vrací se ke Dni veteránů, kdy celá ta historie začala a on byl v Perthu na tetině pohřbu. Mohl jít po spoustě z nich, po celém davu včetně Garstonea. Po všech, kteří si na Franku Roennfeldtovi na chvíli vybili bolest. Ale tím by se to jen zhoršilo. Člověk nemůže konfrontovat celé město s jeho hanbou. Jedinou cestou zpět k normálu je někdy to, že se na všechno zapomene.

V myšlenkách se vrací ke svému vězni. Tom Sherbourne je hádanka. Uzavřený jako ořech. Nedá se zjistit, co skrývá pod klidnou, tvrdou skořápkou, a nemá žádné slabé místo, kam by se dalo zatlačit. Ten šmejd Spragg se mu chce dostat na kobylku. On to zdržuje, jak jen může, ale brzy bude muset Spraggovi dovolit, aby Sherbournea vyslechl. Kdo ví, co si v Albany nebo Perthu budou o něm myslet. S tím, jak se chová, je Sherbourne sám sobě nejhorším nepřítelem.

Aspoň že nepustil Spragga k Izabele. „Víte, že nemůžeme nutit manželku, aby vypovídala, tak ji nechte na pokoji. Když na ni budete tlačit, mohla by zmlknout nadobro. To chcete?“ zeptal se ho. „Nechte to na mně.“

Prokristapána, tohle už je moc. Upsal se tichému životu v klidném městě. A teď má hledat nějaký smysl v tomhle. Tohle je mizerný případ. Vážně hrozný. Má postupovat spravedlivě a důkladně. A předat to do Albany, až přijde čas. Hodil mušli do vody. Ani nešplouchla, jen ji pohltily burácející vlny.

≈

Seržant Spragg si smetl z rukávu chmýří. Pomalu se vrátil k papírům před sebou. „Thomas Edward Sherbourne. Datum narození: 28. září 1893.“

Tom neodpověděl. V lese pronikavě cvrkaly cikády, jako by se v nich rozezvučelo samo vedro.

„Taky válečný hrdina. Válečný kříž druhého stupně. Četl jsem vaše záznamy: sám zneškodnil německé kulometné hnízdo, pod nepřátelskou palbou odnesl čtyři muže do bezpečí. A tak dále.“ Spragg na chvíli přestal. „Tehdy jste asi zabil spoustu mužů.“

Tom mlčel.

„Řekl jsem,“ nahnul se k němu Spragg přes stůl, „že jste tehdy asi zabil spoustu mužů.“

Tom dýchal klidně. Díval se bez výrazu přímo před sebe. Spragg bouchl do stolu. „Když vám položím otázku, tak na ni pěkně odpovíte, jasný?“

„Když mi položíte otázku, tak odpovím,“ řekl Tom tiše. „Proč jste zabil Franka Roennfeldta? Tohle je otázka.“

„Nezabil jsem ho.“

„Protože byl Němec? Podle všeho měl pořád ještě přízvuk.“

„Když jsem se s ním setkal, neměl přízvuk. Byl mrtvý.“

„Předtím jste jich zabil spoustu. Jeden navíc, to by nebyl žádný rozdíl, nebo ano?“

Tom dlouze vydechl a založil si ruce.

„Tohle je taky otázka, Sherbourne.“

„O co tu jde? Řekl jsem vám, že jsem zodpovědný za to, že jsme si nechali Lucy. Řekl jsem vám, že ten muž byl mrtvý, když ten člun připlul. Pohřbil jsem ho, a za to jsem taky zodpovědný. Co ještě chcete?“

„,Ach, on je tak statečný, tak čestný, bere to a je připravený jít do vězení, – pronesl Spragg jakoby zpěvem. „Ale tohle na mě naplatí, kamaráde, chápete? Spíš to vypadá, že se snažíte vykroutit z vraždy.“

Tomův klid ho vytáčel ještě víc. Pokračoval: „Takové už jsem viděl. A už mám pitomých válečných hrdinů dost. Vrátili jste se a čekali, že vás budou po zbytek života uctívat. Koukáte spatra na všechny, co nemají uniformu. Ale válka už je dávno pryč. Bůh ví, že jsem takových viděl dost, co se po návratu utrhli ze řetězu. To, jak jste přežívali tam, není cesta k přežití v civilizované zemi, a z toho se nedostanete.“

„Tohle má s válkou houby společnýho.“

„Někdo musí bránit dobré mravy, a to já udělám tady.“

„A co takhle zdravý rozum, seržante? Pro Kristovy rány, přemýšlejte! Mohl jsem popřít všechno. Mohl jsem říct, že Frank Roennfeldt v tom člunu ani nebyl, a vy byste nic nevěděli. Řekl jsem pravdu, protože jsem chtěl, aby jeho žena věděla, co se stalo, a protože si on zaslouží řádný pohřeb.“

„Nebo jste možná řekl půlku pravdy, protože jste chtěl ulevit svému svědomí a nechat se jen plácnout přes ruku.“

„Ptám se vás, co dává smysl.“

Seržant ho bezcitně pozoroval. „Při té své drobné eskapádě s kulometem jste prý zabil sedm mužů. To mi připadá jako práce násilníka. Nebo bezcitného zabijáka. Vaše hrdinství vás může stát život,“ řekl a sbíral si poznámky. „Je těžké být hrdinou, když se houpete na provaze.“ Zavřel složku a zavolal Harryho Garstonea, aby odvedl vězně zpět do cely.

Kapitola 31

≈

Od incidentu u Mouchemorea Hannah téměř nevycházela z domu a Grace se navzdory jejím snahám znovu stáhla do sebe.

„Chci domů. Chci k mamince,“ fňuká holčička.

„Grace, miláčku, tvoje maminka jsem já. Vím, že tě to určitě mate.“ Vezme holčičku za bradu. „Milovala jsem tě od chvíle, kdy ses narodila. Tak dlouho jsem čekala, až se vrátíš domů. Jednoho dne to pochopíš, slibuju.“

„Chci k tatínkovi!“ odpoví holčička a odstrčí jí ruku.

„Tatínek s námi být nemůže. Ale moc tě miloval. Strašně moc.“ Představí si Franka s dítětem v náručí. Holčička se na Hannah dívá nejistě, potom zlostně a nakonec rezignovaně.

Následující týden si Gwen cestou od švadleny přehrávala tu scénu v hlavě znovu a znovu. Obávala se, co z její neteře vyroste, protože určitě není správné, aby se dítě takhle trápilo. Už tomu dál nemůže jen nečinně přihlížet.

Když prošla kolem okraje parku, kde pomalu začíná buš, zahlédla na lavičce ženu hledící do dáli. Nejprve si všimla krásného odstínu jejích zelených šatů. Potom si uvědomila, že je to Izabela Sherbourneová. Rychle kolem ní prošla, ale nehrozilo, že ji Izabela uvidí, protože byla v transu. I v dalších dnech ji Gwen vídala, na tom samém místě a stejně zasněnou.

Kdo ví, jestli ji to napadlo ještě před tím povykem, když Grace vytrhala všechny stránky z knihy. Hannah jí vyhubovala a potom se slzami v očích sbírala stránky první knihy, kterou Frank své dceři koupil – pohádek bratří Grimmů v němčině, s akvarelovými ilustracemi. „Cos to provedla s tatínkovou knihou? Ach, miláčku, jak jsi jen mohla?“ Holčička se místo odpovědi schoulila do klubíčka pod postel, aby na ni Hannah nemohla.

„Po Frankovi toho zbylo tak málo…“ Hannah znovu vzlykla, když se podívala na zničené stránky ve svých rukou.

„Já vím, Hanny, já vím. Ale Grace to neví. Neudělala to schválně.“ Gwen jí dala ruku na rameno. „Víš co, jdi si na chvilku lehnout, a já ji zatím vezmu ven.“

„Potřebuje si zvyknout na svůj domov.“

„Půjdeme jen k tátovi. Bude moc rád a jí čerstvý vzduch udělá dobře.“

„Ne, vážně. Já nechci…“

„No tak, Hanny. Potřebuješ si odpočinout.“

Hannah vzdychla. „Dobrá. Ale jen rovnou tam a zase zpátky.“

Když vyšly na ulici, Gwen podala neteři karamelu. „Nedala by sis bonbon, Lucy?“

„Ano,“ odpověděla holčička a dala hlavu na stranu, když si všimla toho oslovení.

„Teď buď hodná, půjdeme za dědečkem.“

Holčičce zahořely oči při zmínce o tom člověku s velkými koňmi a stromy. Šla pomalu a cucala karamelu. Gwen si všimla, že se sice neusmívá, ale ani nekřičí a nekvílí.

Ve skutečnosti nebylo nutné jít parkem. K Septimovi se mohly dostat rychleji cestou kolem hřbitova a metodistické kaple.

„Jsi unavená, Lucy? Uděláme si přestávku. K dědečkovi je to daleko a ty jsi ještě malá…“ Holčička jen dál otvírala a zavírala dlaň jako kleště a zkoumala, jak zbytek karamely lepí. Koutkem oka Gwen zahlédla Izabelu na lavičce. „A teď běž napřed, když jsi tak hodné děvčátko. Utíkej k lavičce a já půjdu za tebou.“ Holčička neběžela, ale loudala se a hadrovou panenku táhla po zemi. Gwen si udržovala odstup a dívala se.

Izabela zamrkala. „Lucy? Zlatíčko!“ vykřikla a objala ji, ještě než si uvědomila, že by se měla podívat, odkud se tu vzala. „Mami!“ křičela holčička a pevně se jí držela.

Izabela se otočila a v dálce viděla Gwen, která přikývla, jako by říkala: „Jen do toho.“

Izabele bylo jedno, co ta žena dělá a proč. Vzlykala, když holčičku objímala, a potom ji držela před sebou na délku paží a prohlížela si ji. Nějak, všemu navzdory, je možná Lucy přece jen její. Ta myšlenka ji zahřála.

„Ach, ty jsi zhubla, maličká! Jsi kost a kůže. Musíš být hodná holčička a jíst. Kvůli mamince.“ Postupně si všimla dalších změn: pěšinky učesané na druhou stranu, šatu z pěkného mušelínu třpytících se sedmikráskami, nových botiček s motýlky na páscích.

Gwen pocítila úlevu, když viděla, jak neteř zareagovala. Dívala se na úplně jiné dítě, když najednou bylo v bezpečí u matky, kterou milovalo. Nechala je spolu tak dlouho, jak se odvážila, a potom se přiblížila. „Měla bych ji radši odvést. Nevěděla jsem jistě, že tu budete…“

„Ale… nerozumím tomu…“

„Celé je to tak strašné, tak těžké pro všechny.“ Gwen zavrtěla hlavou a vzdychla. „Má sestra je dobrá žena, vážně. Jen si toho moc vytrpěla.“ Kývla směrem k holčičce. „Pokusím se ji přivést znovu. Nemůžu to slíbit. Mějte trpělivost. To je vše. Mějte trpělivost, a možná…“ Větu nechala nedokončenou. „Ale neříkejte to nikomu, prosím. Hannah by to nepochopila. Nikdy by mi neodpustila… Tak pojď, Lucy,“ řekla a natáhla ruce.

Holčička se držela Izabely. „Ne, mami! Nechoď!“

„No tak, zlato. Buď hodná, kvůli mamince, ano? Teď musíš jít tady s paní, ale brzy se zase uvidíme, slibuju.“ Holčička se jí pořád držela. „Když teď budeš hodná, přijdeme zas,“ usmála se Gwen a opatrně ji odtáhla. Izabela ještě měla dost rozumu na to, aby se ubránila nutkání holčičku vzít a unést. Ne. Když bude trpělivá, ta žena ji zase přivede, jak slíbila. Kdo ví, co se ještě časem změní?

Gwen trvalo dlouho, než svoji neteř uklidnila. Nesla ji v náručí a využívala každé příležitosti rozptýlit ji hádankami a útržky říkanek. Ještě si nebyla jistá, jak svůj plán provede, ale prostě už to nemohla snášet, dívat se na tu chudinku odtrženou od matky. Hannah byla vždycky tvrdohlavá a Gwen měla strach, že právě to ji teď oslepuje. Říkala si, jak velká je šance, že se jí podaří to setkání před Hannah utajit. Ale i kdyby se to nepovedlo, za pokus to stálo. Když se Grace konečně uklidnila, Gwen se zeptala: „Miláčku, víš, co je to tajemství?“

„Jo,“ zamumlala. „Dobře. Tak si budeme hrát na tajemství, jo?“ Holčička se na ni dívala a čekala na vysvětlení. „Máš ráda maminku Izabelu, že ano?“

„Ano.“

„A já vím, že ji chceš zase vidět. Ale Hannah by to mohlo přijít líto, protože je moc smutná, takže to nesmíme říct ani jí, ani dědečkovi, ano?“ Holčičce ztuhly rysy. „Bude to naše zvláštní tajemství, a když se někdo zeptá, co jsme dneska dělaly, řekneš jenom, že jsme šly k dědečkovi. Nesmíš říct nic o tom, že jsi viděla maminku. Rozumíš tomu, drahá?“ Holčička stáhla rty a vážně přikývla, jen její oči prozrazovaly, jak je zmatená.

≈

„Je to chytré dítě. Ví, že Izabela Sherbourneová není mrtvá, viděla ji u Mouchemorea.“ Hannah znovu seděla v poradně doktora Sumptona, tentokrát bez dcery. „Jako odborník vám říkám, že vaši dceru vyléčí jedině čas a separace od paní Sherbourneové.“

„Jen mě napadlo.., no, kdybych ji třeba přiměla mluvit o jejím druhém životě, tam na tom ostrově. Nepomohlo by to?“ Doktor potáhl z dýmky. „Přemýšlejte o tom takhle: Kdybych vám teď odstranil slepé střevo, ze všeho nejmíň by pomohlo, kdybych každých pět minut ránu otvíral a šťoural se v ní, jestli se zacelila. Vím, že je to těžké, ale v tomhle případě platí, že čím méně toho řeknete, tím rychleji se to spraví. Ona se z toho dostane.“

Ale Hannah žádné známky zlepšení nepozorovala. Holčička si teď jako posedlá rovnala hračky do řady a stlala si postel. Praštila kotě za to, že jí shodilo domeček pro panenky, a rty měla pořád sevřené jako lakomec peněženku, aby z nich nevyklouzl ani jediný náznak lásky vůči téhle matce podvodnici. Hannah se přesto nevzdávala. Vyprávěla jí příběhy o lesích a mužích, kteří v nich pracovali; o škole v Perthu a co tam dělala; o Frankovi a jeho životě v Kalgoorlie. Zpívala jí písničky v němčině, i když holčička nejevila žádný zvláštní zájem. Šila jí šatičky pro panenky a vařila jí k večeři pudink. Děvčátko odpovídalo kreslením obrázků. Stále stejných. Maminka, tatínek a Lulu na majáku, jehož světlo sahalo až na kraj papíru a zahánělo okolní temnotu.

≈

Hannah viděla z kuchyně Grace, jak sedí na podlaze v obývacím pokoji a mluví na kolíčky na prádlo. V těchto dnech byla ještě úzkostnější než jindy, až na chvíle, kdy u nich byl Septimus, a tak matka ráda viděla, že si klidně hraje. Přišla trochu blíž ke dveřím, aby ji slyšela. „Lucy, dej si karamelku,“ řekl kolíček. „Mňam,“ odpověděl druhý a hltal vzduch, který mu holčička podávala prsty. „Mám zvláštní tajemství,“ řekl první kolíček. „Pojď s tetou Gwen. Až bude Hannah spát.“ Hannah ji s napětím sledovala a zaléval ji pocit studené nevolnosti. Grace vytáhla z kapsy šatiček citron a přikryla ho kapesníkem. „Dobrou noc, Hannah,“ řekla tetička Gwen. „Teď půjdeme za maminkou do parku.“

„Hop hop.“ Další dva kolíčky si vyměňovaly polibky. „Moje drahá Lucy. Pojď, beruško. Pojedeme na Janus.“ Kolíčky kousek běžely podél koberce. Vylekalo ji hvízdání konvice, otočila se a uviděla Hannah stojící ve dveřích. Zahodila kolíčky. „Zlobivá Lucy!“ řekla a plácla se přes ruku. Hrůza, která prostupovala Hannah při sledování té hry, přešla ve zděšení nad jejím koncem. Takhle ji dcera vidí. Ne jako milující matku, ale jako tyrana. Uvažovala, co má dělat, a snažila se zachovat klid. Trochu se jí třásly ruce, když udělala kakao a nesla ho dovnitř. „Hezky sis hrála, zlatíčko,“ řekla a snažila se ovládnout roztřesený hlas. Holčička seděla bez hnutí, nemluvila, ani se nenapila z šálku, který měla v ruce. „Znáš nějaká tajemství, Grace?“ Holčička pomalu přikývla. „Určitě to jsou hezká tajemství.“ Bradička se jí znovu pohnula nahoru a dolů a její oči se rozhodovaly, kterými pravidly se řídit. „Zahrajeme si hru?“ Holčička opsala prstem u nohy oblouk po podlaze.

„Zahrajeme si na to, že já budu hádat tvoje tajemství. Tak to pořád bude tajemství, protože mi ho neřekneš. A když ho uhodnu, jako výhru dostaneš karamelku.“ Tvář holčičce ztuhla a Hannah se rozpačitě usmívala. „Hádám… že jste šly navštívit tu paní z Janusu. Je to tak?“ Holčička začala přikyvovat, ale potom se zarazila. „Byly jsme za tím pánem ve velkém domě. Měl růžový obličej.“

„Nebudu se na tebe zlobit, miláčku. Někdy je hezké jít někam na návštěvu, ne? Objala tě ta paní pěkně?“

„Ano,“ řekla holčička pomalu a přemýšlela, jestli to slovo je součástí tajemství, nebo ne.

Když Hannah o půl hodiny později sbírala prádlo, stále to v ní vřelo. Jak jí něco takového mohla udělat vlastní sestra? Vybavily se jí výrazy ve tvářích zákazníků u Mouchemorea a měla pocit, že viděli něco, co ona sama neviděla, že se jí všichni za zády smějí, včetně Gwen. Nechala spodničku pověšenou na jednom kolíčku, šla do domu a vřítila se do Gwenina pokoje. „Jak jsi to mohla udělat?“

„Co se proboha děje?“

„Jako bys nevěděla!“

„Co, Hannah?“

„Vím, co jsi udělala. Vím, kam jsi vzala Grace.“ Tentokrát to byla Hannah, koho překvapily slzy v sestřiných očích, když Gwen řekla: „Chudinka malá.“

„Cože?“

„Je to chudinka! Ano, vzala jsem ji za Izabelou Sherbourneovou. Do parku. A dovolila jsem jim spolu mluvit. Ale udělala jsem to pro tu malou. To dítě je z toho všeho úplně vedle. Udělala jsem to pro ni, Hanny, pro Lucy.“

„Jmenuje se Grace! Jmenuje se Grace, je to moje dcera a já chci, aby byla šťastná a…“ Zavzlykala a její hlas ztratil na síle. „Stýská se mi po Frankovi. Ach bože, jak se mi po tobě stýská, Franku.“ Podívala se na sestru. „A ty ji vezmeš k ženě muže, který ho zahrabal do jámy! Jak tě to vůbec mohlo napadnout? Grace na ně musí zapomenout. Na oba. Její matka jsem já!“

Gwen zaváhala, potom přišla k sestře a něžně ji objala. „Hannah, víš, jak jsi mi drahá. A že se ti snažím nějak pomoct od chvíle, co se vrátila domů. Ale to je právě problém. Tohle není její domov, nebo snad ano? Nemůžu se dívat, jak trpí. A nesnesu, jak moc to ubližuje tobě.“

Hannah se nadechla někde mezi polknutím a povzdechem.

Gwen se narovnala. „Podle mě bys ji měla vrátit Izabele Sherbourneové. Jinou cestu nevidím. Kvůli té malé. A taky kvůli tobě, drahá. I kvůli tobě.“

Hannah se odtáhla a mluvila chladně. „Dokud já budu žít, už tu ženskou neuvidí. Nikdy!“

Ani jedna si nevšimla tvářičky nakukující škvírou ve dveřích a oušek, která v tomhle cizím, podivném domě slyšela všechno.

≈

Vernon Knuckey seděl u stolu naproti Tomovi. „Myslel jsem si, že už jsem viděl všechny lidské typy, než jste se tu objevil vy.“ Podíval se znovu na papír před sebou. „Moře vyplaví člun a vy si řeknete: ,Tohle dítě vypadá pěkně. Můžu si ho nechat a nikdo se to nikdy nedozví.‘“

„To je otázka?“

„Chcete dělat problémy?“

„Ne.“

„O kolik dětí Izabela přišla?“

„O tři. To víte.“

„Ale že si to dítě necháte, o tom jste tedy rozhodl vy. Ne žena, která už o tři přišla? Celé to byl váš nápad, protože jste si myslel, že podle lidí nejste opravdový chlap, pokud nemáte děti. To mě máte za takovýho pitomce?“

Tom nic neřekl a Knuckey se k němu naklonil a ztišil hlas. „Já vím, jaké to je, přijít o dítě. A vím, co to provedlo s mojí ženou. Na chvíli se z toho zbláznila.“ Čekal, ale odpovědi se nedočkal. „Budou na ni mírní, abyste věděl.“

„Ani se jí nedotknou,“ řekl Tom.

Knuckey zavrtěl hlavou. „První slyšení je příští týden, až do města přijede soudce. Pak si vás vezmou do Albany a Spragg vás uvítá s otevřenou náručí a kdovíčím ještě. Je proti vám zaujatý, a až budete tam, tak už mu v ničem nezabráním.“

Tom neodpověděl.

„Chcete, abych o tom slyšení někomu řekl?“

„Ne. Díky.“

Knuckey se na něj podíval. Už byl skoro na odchodu, když se Tom zeptal: „Můžu napsat ženě?“

„Sakra, samozřejmě že jí nemůžete napsat. Nesmíte ovlivňovat potenciální svědky. Pokud to chcete hrát takhle, tak hrajte podle pravidel, kamaráde.“

Tom se na něj díval. „Jen kousek papíru a tužku. Můžete si to přečíst, jestli chcete… Je to moje žena.“

„A já jsem policista, proboha.“

„Neříkejte mi, že jste nikdy neporušil pravidla, že jste nikdy nad nějakým nešťastníkem nepřimhouřil oko… Kousek papíru a tužku.“

≈

Odpoledne Ralph dopis Izabele donesl. Zdráhala se ho přijmout a ruce se jí třásly.

„Nechám vás o samotě, abyste si to přečetla.“ Natáhl ruku a dotkl se jejího předloktí. „Ten muž potřebuje vaši pomoc, Izabelo,“ řekl vážně.

„Tu potřebuje i moje holčička,“ hlesla se slzami v očích.

Když odešel, vzala si dopis do pokoje a zírala na něj. Dala si ho k obličeji a přičichla k němu, aby našla nějakou stopu po manželovi, ale nenašla nic osobitého, ani náznak. Z toaletního stolku vzala nůžky na nehty a začala prořezávat roh obálky, ale prsty jí ztuhly. Měla před očima tvář křičící Lucy a otřásla se vědomím, že tohle jí způsobil Tom. Odložila nůžky a dala dopis do zásuvky, kterou pomalu a mlčky zavřela.

≈

Cíchu na polštáři promáčely slzy. V okně visí srpek měsíce, příliš slabý na to, aby si osvětlil vlastní cestu oblohou. Hannah ho sleduje. Na světě je toho tolik, o co by se chtěla podělit se svou dcerou, ale dceru i svět jí někdo sebral.

Úpal. Zprvu nerozumí té vzpomínce, která se jí nečekaně a bezdůvodně v hlavě vynořila. Anglická vychovatelka, která neznala podstatu úpalu, o léčbě ani nemluvě, ji položila do vany plné horké vody, aby „se ochladila“ poté, co se spálila, protože se za otcovy nepřítomnosti moc dlouho koupala v zátoce. „Nářkem si nepomůžeš,“ řekla ta žena desetileté Hannah. „Ta bolest ti jen prospěje.“ Hannah dál ječela, až se přišla kuchařka podívat, koho tu vraždí, a z kouřící vody ji vytáhla.

„Takový nesmysl jsem v životě neslyšela!“ prohlásila kuchařka. „Pálit něco spáleného, to je to poslední, co by člověka mohlo napadnout. Jeden nemusí být žádná Florence Nightingaleová, aby tohle věděl!“

Ale Hannah si pamatuje, že ona se nezlobila. Vychovatelka opravdu věřila, že dělá správnou věc. Chtěla pro ni jen to nejlepší. Působila jí bolest jen proto, aby jí pomohla.

Najednou ji ten slaboch měsíc rozzuří a ona hodí poltářem přes místnost a buší pěstí do matrace, znovu a znovu. „Chci zpátky svou Grace,“ šeptá skrz slzy. „Tohle moje Grace není!“ Její dítě přece jenom zemřelo.

≈

Tom zaslechl řinčení klíčů.

„Dobré odpoledne,“ řekl Gerald Fitzgerald, kterého vedl Harry Garstone. „Omlouvám se za zpoždění. Vlak hned za Bunbury najel do stáda ovcí. Trochu nás to zdrželo.“

„Nikam jsem se nechystal,“ pokrčil rameny Tom.

Právník si vyrovnal papíry na stůl. „První slyšení je za čtyři dny.“

Tom přikývl.

„Už jste změnil názor?“

„Ne.“

Fitzgerald si povzdychl. „Na co čekáte?“

Tom se na něj podíval a on opakoval: „Na co sakra čekáte? Žádné jezdectvo vám přes kopec na pomoc nepřijede, kamaráde. Nikdo kromě mě vás nezachrání. A já tu jsem jen proto, že mi zaplatil kapitán Addicott.“

„Žádal jsem ho, aby nevyhazoval peníze.“

„Vyhozené peníze to být nemusí! Mohl byste mi přece dovolit, abych si je vydělal.“

„Jak?“

„Dovolte mi říct pravdu – a dám vám šanci, že odejdete jako svobodný muž.“

„Myslíte, že bych se mohl stát svobodným mužem tak, že zničím svou ženu?“

„Já jen říkám, že polovinu obvinění můžeme zpochybnit, ať už jste udělal cokoli – alespoň je donutíme, aby dokázali jejich pravdivost. Pokud odmítnete vinu, soud musí dokázat každý prvek každé obžaloby. Ten pitomec Spragg a ta jeho splácaná obvinění…, pusťte mě na něj, už jen pro mou profesní čest!“

„Říkal jste, že pokud se ke všemu přiznám, nechají mou ženu na pokoji. Vy znáte zákon. A já vím, co chci udělat.“

„Zjistíte, že přemýšlet o něčem a udělat to, to jsou dvě rozdílné věci. Věznice ve Fremantle je peklo. Strávit tam dvacet let, to je hrůza.“

Tom se mu podíval do očí. „Chcete vědět, kde je to hrůza? Jeďte do Poziéres, Bullecourtu, Passchendaele. Jeďte tam a potom mi řekněte, jaká hrůza to může být tam, kde vám dají postel, jídlo a střechu nad hlavou.“

Fitzgerald se díval do papírů a něco si poznamenal. „Když mi řeknete, abych podal úplné doznání, tak to udělám. A vy si to všechno odsedíte. Ale pokud jde o mě, tak byste potřeboval, aby se vám někdo podíval do té vaší pitomé hlavy… A měl byste se sakra modlit k našemu dobrotivému Pánu Ježíši Kristu, aby Spragg obvinění nerozšířil, až se dostanete do Albany.“

Kapitola 32

≈

„Co se k čertu děje?“ ptal se seržant Vernon Knuckey, když za sebou Harry Garstone zavřel dveře a beze slova stál v jeho kanceláři.

Garstone přešlapoval, odkašlal si a potom hlavou kývl směrem k přední části policejní stanice.

„Tak mi to řekněte, strážníku.“

„Máme tu návštěvu.“

„Pro mě?“

„Pro vás ne, pane.“

Knuckey po něm blýskl varovným pohledem.

„Pro Sherbournea, pane.“

„No a? Přece proboha víte, co máte dělat. Zapište je a pošlete je za ním.“

„Je to… Je to Hannah Roennfeldtová, pane.“

Seržant se narovnal. „Aha.“ Zavřel složku na stole a poškrábal se na bradě. „Asi bych si s ní měl radši promluvit.“

Knuckey stál u přepážky v přední části stanice. „Není to obvyklý postup, paní Roennfeldtová, aby příbuzní oběti navštěvovali obviněného.“

Hannah se na seržanta mlčky upřeně dívala, což ho přimělo, aby pokračoval.

„Obávám se, že by to opravdu bylo proti zvyklostem. Se vší úctou…“

„Ale proti předpisům ne? Ani proti zákonu?“

„Podívejte, paninko. Už tak to bude pro vás dost těžké, až dojde na soud. Věřte mi, takový soud je hrozná věc. Nechtějte se do toho zaplést, ještě než to vůbec začne.“

„Chci ho vidět. Chci se podívat do očí muži, který zabil moje dítě.“

„Zabil vaše dítě? Uklidněte se.“

„Dítě, o které jsem přišla, se už nikdy nevrátí, seržante. Grace už nikdy nebude stejná.“

„Podívejte, paní Roennfeldtová, nejsem si jistý, jak to myslíte, ale v každém případě…“

„Mám na to právo, nemyslíte?“

Knuckey si povzdechl. Na tu ženu je žalostný pohled. Už ve městě straší léta. Tohle jí možná pomůže, aby těm svým duchům dala pokoj. „Počkejte tu…“

Tom vstal, stále ještě překvapený z té noviny. „Chce se mnou mluvit Hannah Roennfeldtová? Proč?“

„Samozřejmě s ní mluvit nemusíte. Můžu ji poslat pryč.“

„Ne…“ řekl Tom. „Setkám se s ní. Děkuji.“

„Je to na vás.“

O chvíli později Hannah vešla a za ní strážník Garstone s dřevěnou židličkou. Postavil ji pár metrů od mříží.

„Paní Roennfeldtová, nechám dveře otevřené a počkám venku. Nebo můžu zůstat tady, jestli chcete.“

„Není třeba. Nezdržím se dlouho.“

Garstone se ušklíbl a zařinčel klíči. „Dobrá. Nechám vás tu,“ řekl a odkráčel chodbou.

Hannah si Toma mlčky prohlížela: měl malou křivou jizvu od šrapnelu pod levým uchem, nepřirostlé ušní lalůčky, i navzdory mozolům dlouhé a hezké prsty.

Podvolil se jejímu pohledu bez pohnutí, jako kořist, která se sama nabízí lovci. Celou dobu se mu hlavou honily vzpomínky na člun, mrtvolu v něm, chrastítko, všechny čerstvé a živé. Následovaly další: jak psal v noci v kuchyni Graysmarkových ten první dopis, jak měl žaludek na vodě, když volil slova, hebká Lucyina pleť, její smích, jak ji držel ve vodě na pláži U vraku a vlasy se jí vznášely jako chaluhy. Okamžik, kdy zjistil, že celou tu dobu zná její matku. Cítil, jak mu po zádech stéká pot.

„Děkuji vám, že jste k mé návštěvě svolil, pane Sherbourne…“

Kdyby mu Hannah spílala nejhoršími jmény nebo hodila do mříží židli, překvapilo by ho to méně než tahle zdvořilost. „Uvědomuji si, že jste nemusel.“

Jen lehce přikývl.

„Zvláštní, že?“ pokračovala. „Ještě před pár týdny bych na vás myslela s vděkem, kdybych si na vás vzpomněla. Ale ukázalo se, že jsem se té noci měla bát vás, a ne toho opilce. ,Pobyt tam člověka změní,‘ řekl jste. ,Nepozná rozdíl mezi dobrým a špatným.‘ Konečně chápu, co jste tím myslel.“

Pevným hlasem se zeptala: „Potřebuji vědět jedno: tohle všechno jste opravdu udělal vy?“

Tom pomalu a vážně přikývl.

Její tváří se mihla bolest, jako by ji někdo uhodil. „Je vám líto, co jste udělal?“

Ta otázka ho bodla a zadíval se na suk v dřevěné podlaze. „Lituji toho víc, než dokážu vyslovit.“

„Ani na okamžik vás nenapadlo, že to dítě možná má matku? Neuvědomil jste si, že to dítě možná někdo miluje a postrádá?“ Rozhlédla se po cele a podívala se zase na Toma. „Proč? Kdybych dokázala pochopit, proč jste to udělal…“

Tom zatnul zuby. „Proč jsem udělal, co jsem udělal, to vám opravdu nemohu říct.“

„Pokuste se. Prosím.“

Zasloužila by si pravdu. Ale on nemůže říct nic, aniž by prozradil Izabelu. Udělal to, na čem záleželo: Lucy se vrátila k matce a on nese důsledky. Zbytek jsou jen slova. „Opravdu vám to říct nemohu.“

„Ten policista z Albany si myslí, že jste zabil mého muže. Zabil jste ho?“

Podíval se jí do očí. „Přísahám vám, že už byl mrtvý, když jsem ho našel… Vím, že jsem měl všechno udělat jinak. Je mi hluboce líto, kolik bolesti způsobila rozhodnutí, která jsem toho dne učinil. Ale váš manžel byl už mrtvý.“

Zhluboka se nadechla a chystala se odejít.

„Dělejte se mnou, co chcete. Nežádám o odpuštění,“ řekl Tom. „… ale moje žena.., neměla na vybranou. Ona tu holčičku miluje. Starala se o ni, jako by nic jiného na světě neexistovalo. Prokažte jí trochu slitování.“

Hořkost v její tváři se proměnila ve smutek. „Frank byl báječný muž,“ řekla a pomalu odešla.

Tom v tlumeném světle poslouchal cikády, které jako by po tisících odměřovaly tikající vteřiny. Uvědomil si, že otvírá a zavírá dlaně, jako by ho mohly odnést někam, kam ho nohy odnést nemohou. Podíval se na ně a chvíli přemýšlel, co všechno udělaly. Tenhle soubor buněk, svalů a myšlenek, to je jeho život, a přece v tom musí být ještě něco víc. Vrátil se do přítomnosti, k horkým stěnám a dusnému vzduchu. Poslední příčka žebříku, po němž by se možná dostal z pekla ven, byla pryč.

≈

Izabela někdy na celé hodiny pustí Toma z hlavy, když pomáhá matce v domácnosti nebo se dívá na obrázky, které Lucy během krátkých návštěv na pevnině namalovala a Violet si je schovala. Ale přemáhá ji stále větší zármutek ze ztráty dítěte. Potom se myšlenky na Toma znovu přikradou a ona si vybaví dopis, který jí Ralph donesl a ona ho vykázala do zásuvky.

Gwen slíbila, že Lucy přivede zase, ale v dalších dnech se v parku neobjevila, i když Izabela čekala celé hodiny. Ale musí vydržet, dokud existuje i ta nejmenší naděje, že svou dceru znovu uvidí. Kvůli Lucy musí Toma nenávidět. Ale stejně. Vytáhla dopis, dívala se na trhlinu v rohu, kde ho začala otvírat. Dala ho zpátky a spěchala do parku, kdyby náhodou.

≈

„Tome, řekni mi, co chceš, abych udělal. Víš, že ti chci pomoct. Jen mi prosím řekni, co mám dělat.“ Zrzek mluvil pevným hlasem a oči se mu leskly.

„Nic víc není třeba, Zrzku.“ V Tomově cele bylo horko a páchlo to tu fenolem, protože se před hodinou vytíralo.

„Sakra, kéž bych to chrastítko nikdy nespatřil. Měl jsem držet hubu.“ Zrzek se chytil mříží. „Byl za mnou ten seržant z Albany a ptal se na všechno možné o tobě, jestli se umíš rvát a jestli piješ. Byl taky za Ralphem. Lidi mluví… proboha, Tome, mluví se tu o vraždě. V hospodě lidi mluví o šibenici!“

Tom se mu podíval do očí. „Věříš jim?“

„Samozřejmě že jim nevěřím. Ale věřím, že takové řeči začnou žít svým vlastním životem. A taky že lidi můžou nařknout nevinného chlapa z něčeho, co vůbec neudělal. A když je po smrti, tak už omluvy nepomůžou.“ Zrzek dál mlčky naléhal na Toma pohledem.

„Některé věci se těžko vysvětlují,“ řekl Tom. „Proč jsem udělal, co jsem udělal, to má své důvody.“

„Ale co jsi vlastně udělal?“

„Udělal jsem věci, kterými jsem zničil životy jiných, a teď je čas, abych za to zaplatil.“

„Podle starého Pottse prý musí chlap udělat manželce něco opravdu hrozného, když se za něj nepostaví.“

„Dík, kámo. Ty mě opravdu dokážeš utěšit.“

„Nevzdávej se bez boje, Tome. Slib mi to!“

„Budu v pořádku, Zrzku.“

Ale za zvuku kroků odcházejícího Zrzka Tom přemýšlel, do jaké míry je to pravda. Izabela neodpověděla na jeho dopis a on se musí vyrovnávat s tím, že možná neodepsala z toho nejhoršího důvodu. Přesto se musí držet toho, co o ní ví – a že ví, jaký ona je člověk.

≈

Na okraji města stojí staré chaty lesních dělníků, skromné stavby pobité prkny, od polorozpadlých až po slušné. Stojí na malých pozemcích blízko vodárny, která do města přivádí vodu. Izabela ví, že v jednom z nich žije Hannah Roennfeldtová, a právě tam její drahou dceru odvedli. Izabela na Gwen čekala marně. V zoufalství teď hledá Lucy. Jen se podívat, kde je. Jenom vidět, že to zvládá. V poledne na ulici lemované palisandry není živá duše.

O jeden dům je zvlášť dobře postaráno. Je nově natřený, tráva posekaná a na rozdíl od ostatních ho obklopuje vysoký živý plot; ten je proti zvědavým očím mnohem lepší než plaňkový.

Izabela jde k zadní uličce vedoucí kolem domů a zpoza plotu slyší rytmické skřípání železa. Koukne se mezírkou v listí a dech se jí zrychlí, když spatří svoji holčičku, jak jezdí po chodníčku na tříkolce. Je úplně sama a netváří se ani šťastně, ani smutně, jen se ze všech sil soustředí na šlapání. Je tak blízko, Izabela by se jí mohla skoro dotknout, obejmout ji, utěšit ji. Najednou jí přijde absurdní, že nemůže s holčičkou být – jako by se celé město zbláznilo a ona jediná byla při smyslech.

Přemýšlí. Vlak jede jednou denně z Perthu do Albany a jednou z Albany do Perthu. Kdyby nastoupila až v poslední chvíli, možná by si jí nikdo nevšiml. Možná by nezjistili, že tu holčička není. V Perthu by bylo snazší ztratit se v davu. Potom by mohla odplout lodí do Sydney. Nebo dokonce do Anglie. Začít nový život. Skutečnost, že nemá na svoje jméno ani šilink, protože si nikdy nezaložila bankovní účet, se jí nezdá být překážkou. Dívá se na svou dceru a zvažuje další krok.

≈

Harry Garstone zabušil na dveře Graysmarkových. Bill otevřel, až když se kukátkem podíval, kdo by to mohl v tuhle hodinu být.

„Pane Graysmarku,“ řekl strážník a naléhavě pokývl hlavou. „Dobrý večer, Harry. Co tě sem přivádí?“

„Pracovní záležitosti.“

„Aha,“ odpověděl Bill a připravoval se na další zlé zprávy. „Hledám Roennfeldtovic děvče.“

„Hannah?“

„Ne, její dceru. Grace.“

Billovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že strážník myslí Lucy, a tázavě se na něj podíval.

„Máte ji tady?“ zeptal se Garstone.

„Samozřejmě že ne. Proč proboha…?“

„No, u Hannah Roennfeldtové není. Pohřešuje se.“

„Hannah ji ztratila?“

„Nebo ji někdo odvedl. Je vaše dcera doma?“

„Ano.“

„Víte to určitě?“ zeptal se strážník maličko zklamaně. „Samozřejmě že to vím určitě.“

„Byla doma celý den?“

„Celý den ne. O co ti jde? Kde je Lucy?“

Teď za Billem stála Violet. „Co se to děje?“

„Potřebuji mluvit s vaší dcerou, paní Graysmarková,“ řekl Garstone. „Mohla byste ji zavolat?“

Violet šla neochotně do Izabelina pokoje, ale nikdo tam nebyl. Spěchala ven na zahradu, kde ji našla, jak sedí na houpačce a zírá do prázdna.

„Izabelo! Je tu Harry Garstone!“

„Co chce?“

„Asi bys za ním radši měla jít,“ řekla Violet a něco v matčině tónu dceru přimělo, aby ji následovala.

„Dobrý večer, paní Sherbourneová. Jsem tu kvůli Grace Roennfeldtové,“ spustil Garstone.

„Co je s ní?“ lekla se Izabela.

„Kdy jste ji naposledy viděla?“

„Nebyla jí nablízku od chvíle, co se vrátila,“ protestovala matka a potom se opravila. „No, tedy byla… náhodou jsme na ni narazily u Mouchemorea, ale to bylo jedinkrát…“

„Je to pravda, paní Sherbourneová?“

Izabela nic neříkala, tak promluvil otec: „Samozřejmě že je to pravda. Co si myslíš, že…“

„Ne, tati. Ve skutečnosti jsem ji viděla.“

Oba rodiče se zmateně otočili, ústa dokořán.

„Před třemi dny v parku. Gwen Pottsová ji za mnou přivedla.“ Izabela přemýšlela, jestli má říct víc. „Nešla jsem ji hledat. Přísahám, že ji Gwen přivedla za mnou. Kde je Lucy?“

„Pryč. Zmizela.“

„Kdy?“

„Myslel jsem si, že to mi možná povíte vy,“ řekl policista. „Pane Graysmarku, nebude vám vadit, když se tu porozhlédnu? Jen pro jistotu.“

Bill chtěl protestovat, ale to, co teď Izabela řekla, ho vystrašilo. „V tomto domě nemáme co skrývat. Podívej se, kam chceš.“

Policista, jenž si pořád pamatoval, jak dostal od Billa Graysmarka rákoskou za podvádění při testu z matematiky, teatrálně otvíral skříně a koukal pod postele, i když byl vynervovaný, jako kdyby mu ředitel ještě dnes klidně mohl nařezat znovu. Nakonec se vrátil do haly. „Děkuji vám. Pokud ji uvidíte, určitě nám dejte vědět.“

„Dát vám vědět?“ Izabelu to rozběsnilo. „Vy jste nezahájili pátrání? Proč ji nehledáte?“

„To není vaše starost, paní Sherbourneová.“

Jakmile Garstone odešel, obrátila se Izabela na otce. „Tati, musíme ji najít! Kde může proboha být? Musím jít a…“

„Uklidni se, Iz. Pokusím se dostat něco rozumného z Vernona Knuckeyho. Zavolám na stanici a zjistím, co se děje.“

Kapitola 33

≈

Od svých prvních dní holčička z Janusu zažívala to, že extrémy lidského života jsou normou. Kdo ví, co v jejím nitru přetrvává z její první cesty na ostrov a ze scény, která k té cestě vedla? A i kdyby se to úplně vymazalo, tak do její bytosti prosákla doba na majáku, ve světě obydleném jen třemi lidmi. Vazba na dvojici, jež ji vychovala, je pevná a nepochybná. Nedokáže pocit z jejich ztráty označit za žal. Neumí pojmenovat touhu ani zoufalství.

Ale prahne po mamince a tatínkovi, stýská se jí po nich a celé dny na ně myslí, i když už je na pevnině mnoho týdnů. Určitě udělala něco moc špatného, čím maminku tolik rozplakala.

A co se týče té ženy s tmavými vlasy a očima, která říká, že je její skutečná matka… lhát se nemá. Tak proč tahle smutná paní na takové velké lži trvá a všem ji vykládá? Proč jí to dospělí dovolí?

Ona ví, že maminka je tady v Partageuse. Ví, že ten ošklivý pán tatínka odvedl, ale neví kam. Zaslechla mnohokrát slovo „policie“, ale má jen mlhavou představu, kdo to je. Zaslechla mnoho rozhovorů. Slyšela lidi ve městě, jak mumlají: „To je strašné, to je hrozná situace.“ Hannah říká, že už maminku nikdy neuvidí.

Janus je obrovský, ale ona tam zná každý centimetr: pláž U vraku, Zrádnou zátoku, Větrný hřeben. Tatínek jí vždycky říká, že stačí najít maják, když chce jít domů. A ví – protože to mnohokrát slyšela —, že Partageuse je velmi malé.

Když je Hannah v kuchyni a Gwen venku, jde holčička do svého pokoje. Rozhlédne se. Pečlivě si zapne sandálky. Do tašky si vloží kresbu majáku s maminkou, tatínkem a Lulu. Dá tam ještě jablko, které dostala ráno od té paní, a kolíčky, s nimiž si hraje místo panenek.

Tiše zavře zadní dveře a prohlíží živý plot kolem zahrady, až v něm najde úzkou mezeru, širokou tak akorát na to, aby se jí protáhla. Viděla maminku v parku. Půjde tam. Najde ji. Najdou tatínka. Pojedou domů.

Když se vydává na svou misi, je pozdě odpoledne. Slunce se na kraji oblohy sklání k obzoru a stíny stromů se natáhly do neuvěřitelných délek jako guma.

Poté co se holčička protáhne živým plotem, táhne tašku po zemi kolem nízkého křoví za domem. Zvuky jsou úplně jiné než na Janusu. Tolik ptáků, kteří volají jeden na druhého. Jak jde dál, křoví houstne a rostliny jsou zelenější. Nebojí se černých, rychlých, šupinatých scinků, kteří kolem ní cupitají v podrostu. Moc dobře ví, že scink jí neublíží. Ale neví, že tohle není Janus a ne všechno černé, co se plazí, musí být scink. Nikdy nemusela znát životně důležitý rozdíl mezi ještěrkami, co mají nohy, a těmi, co je nemají. Hada nikdy neviděla.

≈

Než dojde do parku, světlo začíná slábnout. Běží k lavičce, ale po matce ani stopy. Sedne si, vytáhne si tašku nahoru a prohlíží si opuštěné okolí. Vezme z tašky otlučené jablko a kousne si.

V tuhle hodinu jsou kuchyně v Partageuse rušné a plné nervózních matek a hladových dětí. Myjí se ruce a tváře, umouněné od rvaček v lese či procházek po pláži. Otcové si dopřejí pivo z lednice a matky dohlížejí na brambory na plotně a dušené maso se zeleninou v troubě. Rodiny se živé a zdravé scházejí na konci dalšího dne. Vteřinu po vteřině prosakuje oblohou temnota, a nakonec stíny nepadají, ale zvedají se ze země a naplní vzduch. Lidé se stáhnou do svých domovů a přenechají noc tvorům, kterým patří: cvrčkům, sovám, hadům. Svět, který se po stovky tisíc let nezměnil, se probouzí a pokračuje, jako by denní světlo, lidi a změny v krajině byly jenom iluze. Ulice jsou prázdné.

≈

Když seržant Knuckey přijde do parku, na lavičce najde už jen tašku a ohryzek se stopami po zoubcích, který mezitím ovládli mravenci.

Jak padá noc, začínají se v šeru lesknout světla, body v temnotě. Někdy jsou to plynové lampy v okně, v novějších domech elektrické světlo. Hlavní ulici v Partageuse lemují po každé straně elektrické pouliční lampy. Vymetenou oblohu také osvětlují hvězdy a tmu jako světlá šmouha protrhává Mléčná dráha.

Některé zářící tečky mezi stromy se kymácejí jako žhnoucí ovoce: buš prohledávají lidé s lucernami. Nejen policie, ale i muži z Pottsových pil a ze správy přístavů a majáků. Hannah podle pokynů úzkostlivě čeká doma. Graysmarkovi procházejí cestičkami v buši a volají holčičku jménem. Vzduch naplňují „Grace“ i „Lucy“, byť se ztratilo jenom jedno dítě.

Holčička svírá v ruce kresbu maminky, tatínka a majáku a vybaví si příběh o mudrcích, kteří našli Ježíška podle hvězdy. Našla na moři světlo Janusu, vůbec to není daleko – světlo není nikdy daleko. Avšak něco není úplně v pořádku. Mezi bílými paprsky probleskuje jeden červený. Ona za ním přesto jde.

Směřuje dolů k vodě, kde se na noc vzedmuly vlny a berou si pevninu jako rukojmí. Na majáku maminku a tatínka najde. Jde směrem k dlouhé, úzké šíji, k „mysu“ Mysu Partageuse, kde před lety Izabela učila Toma, že si má lehnout, když se dívá do průduchu, aby ho nesmetly vlny. Každý krok vede holčičku blíž ke světlu na moři.

Ale ona nejde za světlem Janusu. Každý maják má jinou charakteristiku a červený záblesk, který tady přerušuje bílé světlo, říká námořníkům, že se blíží k mělčině u ústí přístavu Partageuse, skoro sto padesát kilometrů od Janusovy skály.

Zvedá se vítr. Voda se čeří. Dítě jde. Tma trvá.

≈

Tom v cele zaslechl, jak se venku vzduchem nesou hlasy: „Lucy? Lucy, jsi tam?“ A potom: „Grace? Kde jsi, Grace?“ Byl v cele sám a zavolal do přední části stanice: „Seržante Knuckey? Seržante?“ Zařinčely klíče a objevil se strážník Lynch. „Chcete něco?“

„Co se děje? Venku lidi volají Lucy.“ Bob Lynch přemýšlí nad odpovědí. Ten chlap si to zaslouží vědět. Stejně s tím nemůže nic dělat. „Ta holčička se ztratila.“

„Kdy? Jak?“

„Před pár hodinami. Vypadá to, že utekla.“

„Bože na nebesích! Jak se tohle sakra stalo?“

„To netuším.“

„Co s tím dělají?“

„Hledají ji.“

„Pomůžu jim. Nemůžu tady jen sedět.“ Jako odpověď postačil Lynchův výraz. „Proboha!“ řekl Tom. „Kam bych asi tak utíkal?“

„Když něco zaslechnu, dám vám vědět. Víc dělat nemůžu.“ A s dalším zařinčením kovu zmizel.

Ve tmě Tom o Lucy přemýšlel. Vždycky byla zvídavá a prozkoumávala svět kolem sebe. Nikdy se nebála tmy. Možná ji měl naučit strachu. Selhal a na život jinde než na Janusu ji nedokázal připravit. Potom ho napadla další myšlenka. Kde je Izabela? Čeho je ve svém současném stavu schopná? Modlil se, aby nevzala věci do vlastních rukou.

≈

Díkybohu není zima. Vernon Knuckey cítil, jak se s nadcházející půlnocí ochlazuje. Holčička na sobě má jen bavlněné šatičky a sandálky. Teď v lednu aspoň má šanci, že noc přežije. V srpnu by touhle dobou už byla modrá zimou.

V tuhle hodinu už hledání nemá smysl. Slunce vyjde chvíli po páté. Lepší, když lidé budou odpočatí a ostražití, až bude světlo na jejich straně. „Dej to vědět dál,“ řekl Garstoneovi, když ho potkal na konci ulice. „Pro dnešek to balíme. Ať všichni jsou na stanici hned, jak se rozední, a začneme znovu.“

Byla jedna hodina ráno, ale potřeboval si pročistit hlavu. Vyrazil na obvyklou trasu své večerní procházky, v ruce svítilnu, která se při každém jeho kroku zhoupla.

≈

Hannah se ve svém domku modlila. „Bože, ať se jí nic nestane. Chraň ji a spas ji. Už jsi ji spasil jednou…“ Hannah se obávala, že Grace už svůj příděl zázraků spotřebovala. Potom se utěšovala. Přežít jednu noc venku, na to ani u dítěte není žádného zázraku třeba. Jen nesmí mít smůlu. A to je něco úplně jiného. Pak nad touhle myšlenkou převládl silnější, naléhavější strach. Byla vyčerpaná a s nepříjemnou jasností ji napadlo, že Bůh možná nechce, aby byla Grace s ní. Třeba za to všechno může ona. Čekala a modlila se. A uzavřela s Bohem slavnostní dohodu.

≈

U Hannah někdo klepe na dveře. I když je zhasnuto, ona nespí a běží otevřít. Před ní stojí seržant Knuckey a v jeho náruči leží Grace, ruce a nohy bezvládné.

„Ach, Bože můj!“ Hannah se po holčičce vrhne. Dívá se jen na ni, na něj ne, takže jeho úsměv nevidí.

„Skoro jsem o ni na mysu zakopl. Rychle usnula. Ona rozhodně má devět životů.“ I když se zubí, v oku má slzu při vzpomínce na tíhu svého syna, jehož před desetiletími zachránit nedokázal.

Hannah sotva vnímá, co jí říká, a objímá dceru, jež jí spí v náručí.

Tu noc Hannah uložila Grace k sobě do postele, poslouchala každý její nádech a sledovala každý pohyb její hlavy a kopnutí nožičkou. Ale úlevu z toho, že vedle sebe cítí dceřino teplé tělíčko, zastiňovalo vědomí něčeho temnějšího.

První zabubnování deště, jež se rozběhlo po plechové střeše jako štěrk, zaneslo Hannah zpět k jejímu svatebnímu dni, do dob, kdy ve skromné chatě měli prosakující stropy a kbelíky, do časů lásky a naděje. Naděje především. Frank se usmíval a byl veselý bez ohledu na to, co den přinesl. Chtěla, aby Grace také byla taková. Chtěla, aby její dcera byla šťastná holčička, a modlila se k Bohu za odvahu a sílu, aby dokázala udělat, co je třeba.

Když holčičku vzbudil hrom, podívala se ospale na Hannah, přitiskla se blíž k ní a vrátila se do svých snů, zatímco její matka tiše plakala a myslela na svou přísahu.

≈

Do pavučiny v rohu Tomovy cely se vrátil pokoutník, znovu a znovu prochází zpřeházená vlákna a rovná je do tvaru, kterému může rozumět jen on – proč vlákno musí být přesně na tomto místě, takto napnuté a v tomto úhlu. V noci vylézá a opravuje síť, trychtýř vláken, na který se chytá prach a vytváří nahodilé vzory. Tká si svůj vlastní svět, bez ustání ho vylepšuje a nikdy síť neopustí, pokud nemusí.

Lucy je v bezpečí. Tomovi se tělo naplňuje úlevou. Ale Izabela se stále neozývá. Nedala mu vědět, že mu odpustila nebo že mu kdy odpustí. Bezmoc, kterou cítil, když nemohl nic udělat pro Lucy, v něm teď posiluje odhodlání udělat vše, co je v jeho silách, pro svou ženu. To je jediná svoboda, která mu zbývá.

Jestli má žít bez ní, je jaksi snadnější nechat všechno být, dát věcem volný průběh. V duchu se vrací ke vzpomínkám. K hukotu olejových výparů, jak jasně vzplály, když k nim přiložil zápalku. K duhám, jež každý hranol vrhal. K oceánům okolo Janusu, rozprostírajícím se před ním jako tajný dar. Jestli má tento svět opustit, chce si pamatovat jeho krásu, ne jen utrpení. Dech Lucy, která věřila dvěma cizím lidem a spojila se s jejich srdci jako molekula. A Izabela, dřívější Izabela, která mu posvítila na cestu zpět do života po tolika letech smrti.

Lehký déšť přináší do cely vůni lesa, půdy a mokrého dřeva, pronikavý zápach banksií, jež mají květy jako veliké, ochmýřené žaludy. Dochází mu, že je třeba dát sbohem různým jeho podobám: opuštěnému osmiletému dítěti; vojákovi zbavenému iluzí, potácejícímu se někde v pekle; strážci majáku, jenž se odvážil dát své srdce napospas. Všechny tyhle životy jsou v něm jako v matrjošce.

Les mu zpívá, déšť ťuká na listy a kape do louží, ledňáci se jako šílení smějí nějakému vtipu, jehož smysl člověku uniká. Tom cítí, že je součástí jednotného celku, a to mu stačí. Další den ani deset let to nezmění. Příroda ho objímá a čeká, aby ho konečně přijala a přeskupila jeho atomy do jiné podoby.

Déšť sílí a v dálce mručí hrom, že mu blesk utekl.

Kapitola 34

≈

Addicottovi žili v domě, který by si máčel nohy v oceánu, nebýt několik metrů mořské trávy. Ralph udržoval dřevo i cihly v dobrém stavu a Hilda za domem vymámila z písčité půdy malou zahrádku. Cínie a jiřiny, pestré jako tančící dívky, lemovaly cestičku k malé voliéře, v níž k údivu domorodých ptáků štěbetají pěnkavy.

Oknem se linula vůně marmelády a uvítala Ralpha na cestě k domu den poté, co nalezli Lucy. Když si sundával v chodbě čepici, přiběhla mu vstříc Hilda, v ruce dřevěnou lžíci lesklou jako oranžové lízátko. Přiložila si prst ke rtům a řekla: „V obýváku.“ Šeptala, oči doširoka otevřené. „Izabela Sherbourneová! Čeká na tebe.“

Ralph potřásl hlavou. „Svět se úplně zbláznil.“

„Co chce?“

„To asi je ten problém. Že se nemůže rozhodnout, co vlastně chce.“

Malý, uklizený obývací pokoj námořního kapitána nebyl vyzdobený loďmi v lahvích ani modely galér, ale ikonami. Ze svého místa na věčnosti shlíželi s přísným klidem na návštěvníky archandělé Michael a Rafael, Madona s dítětem a četní světci.

Sklenice vody vedle Izabely byla skoro prázdná. Dívala se na anděla, jenž stál nad drakem, v rukou meč i štít. V místnosti bylo kvůli těžkým mrakům šero, takže obrazy vypadaly jako drobné tůňky zlata vznášející se v temnotě.

Nevšimla si, že Ralph vešel. Chvíli ji pozoroval, než promluvil. „Tuhle jsem dostal jako první. Poblíž Sevastopolu jsem vytáhl z moře ruského námořníka, už je to přes čtyřicet let. Dal mi to jako poděkování.“ Mluvil pomalu, sem tam se odmlčel. „Ostatní jsem nasbíral během let u obchodního loďstva.“ Zasmál se. „Sotva jsem pánbíčkář a o malování nevím vůbec nic. Ale tihle jako by na člověka z těch obrázků mluvili. Hilda říká, že jí dělají společnost, když jsem pryč.“

Dal si ruce do kapes a pokývl směrem k obrazu, na nějž se Izabela dívala. „Svého času jsem se ho naotravoval, to vám tedy povím. Archanděl Michael. Má v ruce meč, ale taky napůl zvednutý štít. Jako by si pořád něco rozmýšlel.“

V pokoji se rozhostilo ticho a vítr jako by cloumal okny naléhavěji a žádal si Izabelinu pozornost. Moře se až k obzoru zmítalo v chaosu a nebe se znovu začalo rozpíjet v blížícím se dešti. V myšlenkách se rázem vrátila na Janus, do té hrozné prázdnoty, zpátky k Tomovi. Rozplakala se, prudké vzlyky přicházely jako vlny nesoucí ji konečně zpět ke známému pobřeží.

Ralph si sedl vedle ní a vzal ji za ruku. Ona plakala, on seděl a dobrou půlhodinu nepadlo ani slovo.

Nakonec se odhodlala Izabela. „Lucy včera v noci utekla kvůli mně, Ralphe, chtěla mě najít. Mohla umřít. Ach, Ralphe, tohle je hrozné. Nemůžu o tom mluvit s mámou ani s tátou…“

Starý muž mlčel, držel ji za ruku a díval se na její nehty, okousané do masa. Zlehka pokývl hlavou. „Je naživu. A je v pořádku.“

„Vždycky jsem jen chtěla, aby byla v bezpečí. Od chvíle, kdy se objevila na Janusu, jsem chtěla dělat to nejlepší. Potřebovala nás. A my jsme potřebovali ji.“ Odmlčela se. „Já jsem ji potřebovala. Když se zničehonic objevila, byl to zázrak. Byla jsem si jistá, že má být s námi. Bylo to tak jasné. Děťátko přišlo o rodiče, my jsme přišli o děťátko…“

„Tak moc Lucy miluji.“ Vysmrkala se. „Tam… Ralphe, vy jste jeden z mála, kdo ví, jaké to na Janusu je. Jste jeden z mála, kdo si to dokáže představit. Ale ani vy jste nikdy nemával lodi na rozloučenou, nestál jste na molu a neposlouchal, jak se ztrácí zvuk motoru, a nedíval se, jak se loď zmenšuje. Nevíte, jaké to je říct na léta světu sbohem. Janus byl skutečný. Lucy byla skutečná. Všechno ostatní byla jen iluze.

Když jsme přišli na to s Hannah Roennfeldtovou, bylo už pozdě. Nedokázala jsem se Lucy vzdát. Nemohla jsem jí to udělat.“

Ralph seděl, tiše a zhluboka dýchal a znovu a znovu přikyvoval. Odolal všem nutkáním na něco se jí zeptat nebo s ní nesouhlasit. Nejlépe se jí – i komukoli jinému – dá pomoci mlčením.

„Byli jsme tak šťastná rodina. Když potom přijela na ostrov policie a já jsem slyšela, co Tom udělal, necítila jsem se v bezpečí. Bezpečno nebylo nikde. Ani ve mně samotné. Tolik mě to bolelo a měla jsem vztek. A strach. Od chvíle, kdy mi policista řekl o tom chrastítku, nic nedávalo smysl.“

Podívala se na něj. „Co jsem udělala?“ Nebyla to řečnická otázka. Hledala zrcadlo, něco, v čem by spatřila to, co není schopná vidět.

„Spíš mě zajímá, co uděláte teď.“

„Nemůžu dělat nic. Všechno je zničené. Nic už nemá žádný smysl.“

„Ten muž vás miluje, abyste věděla. To nějakou cenu mít musí.“

„Ale co Lucy? Je to moje dcera, Ralphe.“ Přemýšlela, jak to vysvětlit. „Dokážete si představit, že byste požádal Hildu, aby dala pryč jedno ze svých dětí?“

„Tady ale nejde o to dávat pryč. Tady jde o vrácení, Izabelo.“

„Ale nedostali jsme Lucy my? Nežádal nás to po nás Bůh?“

„Možná vás žádal, abyste se o ni postarali. A to jste udělali. A možná vás teď žádá, abyste to přenechali někomu jinému.“ Vydechl. „K čertu, nejsem kněz. Co já vím o Bohu? Ale vím, že ten muž se hodlá vzdát všeho, úplně všeho, aby vás ochránil. To vám přijde správné?“

„Ale viděl jste, co se stalo včera. Víte, jak je Lucy zoufalá. Potřebuje mě, Ralphe. Jak bych jí to mohla vysvětlit? Nemůžete po ní chtít, aby to pochopila, v jejím věku ne.“

„Někdy je život těžký, Izabelo. Někdy do vás jen vykouše díru. A zrovna když si myslíte, že to nejhorší máte za sebou, tak se vrátí se a kousne si ještě jednou.“

„Myslela jsem si, že to nejhorší už mi provedl před lety.“

„Jestli si myslíte, že teď je to zlé, tak bude mnohem hůř, pokud nebudete vypovídat v Tomův prospěch. Tohle je vážné, Izabelo. Lucy je malá. Má lidi, kteří se o ni chtějí starat a dát jí dobrý život. Tom nemá nikoho. Nikdy jsem neviděl muže, který by si utrpení zasloužil méně než Tom Sherbourne.“

Pod ostražitým dohledem světců a andělů Ralph pokračoval. „Bůh ví, co to tam do vás dvou vjelo. Byla to lež na lež, vše s nejlepšími úmysly. Ale zašlo to moc daleko. Všechno, co jste udělali pro Lucy, ublížilo někomu jinému. Proboha, já samozřejmě chápu, jak těžké to asi pro vás je. Ale ten Spragg je bestie a podle mě je schopný čehokoli. Tom je váš manžel. V dobrém i zlém, v nemoci i ve zdraví. Jestli ho teda nechcete vidět ve vězení, nebo…“ Nedokázal větu dokončit. „Myslím, že tohle je vaše poslední šance.“

≈

„Kam jdeš?“ Hodinu nato se Violet vyděsila, v jakém stavu její dcera je. „Vždyť jsi zrovna přišla domů.“

„Jdu ven, mami. Musím něco udělat.“

„Lije tam jako z konve. Počkej aspoň, až přestane.“ Ukázala na kupu oblečení, kterou měla na podlaze vedle sebe. „Rozhodla jsem se přebrat některé věci po klucích. Nějaké staré košile a boty, můžou se někomu hodit. Říkala jsem si, že bych je mohla dát do kostela.“ Hlas se jí začal třást. „Ale bylo by hezké mít společnost, až to budu třídit.“

„Teď musím jít na policii.“

„Proč, proboha?“

Izabela se podívala na matku a v jednu chvíli se jí to skoro odvážila říct. Ale prohlásila: „Musím mluvit s panem Knuckeym.“

„Za chvíli se vrátím,“ zavolala za sebe a mířila chodbou ke dveřím.

Když je otevřela, vylekala ji silueta, která se zrovna chystala zazvonit. Ta promočená postava byla Hannah Roennfeldtová. Izabela zůstala stát a nedokázala promluvit.

Hannah stála na zápraží a mluvila rychle, dívala se na květináč s růžemi za Izabelou a bála se, aby při pohledu na ni nezměnila názor. „Přišla jsem vám něco říct. Jen to řeknu a odejdu. Na nic se mě prosím neptejte.“ V duchu se vrátila k dohodě, kterou uzavřela před několika hodinami s Bohem a kterou nemohla nedodržet. Nejprve se nadechla. „Grace se včera v noci mohlo stát cokoli. Tak zoufale chtěla za vámi. Díky Bohu, že ji našli, než se jí stačilo něco stát.“ Zvedla oči. „Dokážete si představit, jaké to je? Vidět dceru, kterou jste počala a nosila v břiše, dceru, kterou jste porodila a kojila, jak říká ,mami‘ někomu jinému?“ Uhnula pohledem. „Ale musím to přijmout, bez ohledu na to, jak moc to bolí. A nemůžu stavět svoje štěstí nad její.“

„Moje dítě, Grace, se nevrátí. To už chápu. Ona prostě může žít beze mě, i když já nemůžu žít bez ní. Nemůžu ji trestat za to, co se stalo. A nemůžu trestat vás za rozhodnutí vašeho muže.“

Izabela začala odporovat, ale Hannah jí skočila do řeči. Pohled opět upřela na růže a řekla: „Franka jsem znala dokonale. Grace jsem znala jen málo.“ Podívala se Izabele do očí. „Grace vás miluje. Možná patří k vám.“ S velkou námahou se přinutila k dalším slovům. „Ale potřebuji vědět, že se naplnila spravedlnost. Pokud mi teď odpřísáhnete, že to všechno udělal váš manžel, pokud mi to odpřísáhnete na svůj život, tak svolím, aby Grace žila s vámi.“

Izabela o ničem vědomě nepřemýšlela, byl to pouhý reflex, když řekla: „Přísahám.“

Hannah pokračovala: „Jakmile předložíte důkazy proti tomu muži a on bude bezpečně pod zámkem, může se Grace vrátit k vám.“ Najednou se rozplakala. „Ach, Bože, pomoz mi!“ řekla a utekla.

≈

Izabela je omráčená. Přehrává si znovu a znovu, co zrovna slyšela, a přemýšlí, jestli si to nevymyslela. Ale na verandě jsou mokré otisky bot a stopa po kapkách ze složeného deštníku.

Dívá se skrz síťovanou výplň dveří z takové blízkosti, že se blesky zdají rozdělené do spousty malých čtverečků. Potom se přivalí hrom a střecha se zatřese.

„Myslela jsem, že jdeš na policii.“ Ta slova vletí do jejích myšlenek a ona chvilku netuší, kde je. Otočí se a všimne si matky. „Myslela jsem, že už jsi šla. Co se stalo?“

„Blýská se tam.“

„Aspoň Lucy se nebude bát,“ napadne Izabelu, když oblohu pročísne oslnivý záblesk. Už jako miminko ji Tom učil, aby se přírodních sil nebála, ale respektovala je – blesky, které by mohly zasáhnout maják na Janusu, i oceány, jež do ostrova buší. Přemýšlí nad tím, jakou úctu dávala Lucy najevo v kopuli: nedotýkala se přístrojů, nesahala na sklo. Vybavuje si obrázek holčičky v Tomově náruči, jak se smáli a mávali jí z ochozu dolů, kde stála u šňůry na prádlo. „Byl jednou jeden maják…“ Kolik Lucyiných příběhů takhle začínalo? „A byla tam bouře. Vítr foukal a foukal a strážce majáku rozsvítil světlo a Lucy mu pomáhala. Byla tma, ale strážce majáku se nebál, protože měl kouzelné světlo.“

Vzpomene si na Lucyinu zmučenou tvář. Může si svou dceru nechat, ta bude v bezpečí a šťastná a všechno to bude za nimi. Může ji milovat, starat se o ni, dívat se, jak roste… Za pár let jí zoubková víla bude potají za třípence brát mléčné zuby, potom Lucy postupně poroste a budou spolu mluvit o světě a o…“

Může si svou dceru nechat. Pokud. Schoulená do klubíčka vzlyká na posteli: „Já chci svou dceru. Ach, Lucy, já to nevydržím.“

Prohlášení Hannah. Ralphova prosba. Její falešná přísaha, jíž zradí Toma úplně stejně, jako on zradil ji. To všechno se kolem ní točí a víří jako kolotoč možností a jednou ji to strhne na tu, podruhé zase na onu stranu. Slyší vyřčená slova. Ale Tomův hlas ne. Hlas muže, jenž nyní stojí mezi ní a Lucy. Mezi Lucy a její matkou.

Už nemůže tomu volání odolat, vydá se k zásuvce a vytáhne dopis. Pomalu otevře obálku.

Iz, lásko,

doufám, že jsi v pořádku a držíš se. Vím, že se o tebe matka a otec dobře postarají. Seržant Knuckey byl tak hodný, že mi dovolil, abych Ti napsal, ale přečte si to ještě před Tebou. Kéž bychom spolu mohli mluvit z očí do očí.

Nejsem si jist, kdy – nebo jestli vůbec – s Tebou budu moci znovu mluvit. Člověk si vždycky představuje, že dostane šanci říci, co je třeba, a všechno urovnat. Ale ne vždy to tak je.

Nemohl jsem pokračovat v tom, jak to bylo, nemohl jsem se sebou žít. Že jsem Ti ublížil, mě mrzí víc, než budu kdy schopen vyslovit.

Každý dostaneme možnost žít, a jestli můj život takhle skončí, i tak stál za to. Můj čas měl vypršet už před lety. Potkal jsem Tě, když jsem si myslel, že život skončil, milovala jsi mě.

I kdybych žil ještě sto let, nemohl bych si přát nic lepšího. Miloval jsem Tě nejlépe, jak jsem uměl, Iz, což mnoho neříká. Jsi báječná dívka a zasloužila sis někoho mnohem lepšího než mě.

Hněváš se, bolí to a nic nedává smysl, já vím, jaké to je. Pokud už se mnou nebudeš chtít mít nic společného, nebudu Ti to mít za zlé.

Možná že když na to přijde, po nikom nezůstane jen to nejhorší, co udělal. Můžu jen žádat Boha, a také Tebe, o odpuštění za bolest, již jsem způsobil. A poděkovat Ti za každý den, který jsme spolu strávili.

Ať už se rozhodneš jakkoli, přijmu to a budu za Tvou volbou stát.

Tvůj navždy milující manžel,

Tom

Jako by to byl obraz, ne dopis; Izabela přejíždí konečkem prstu po písmenech, sleduje jejich stálý sklon a ladné křivky, jako by se slovům dalo porozumět takto. Představuje si jeho dlouhé prsty na tužce klouzající po papíře. Znovu a znovu obtahuje slovo „Tom“, tak známé a tak cizí zároveň. V duchu se vrací ke hře, kterou hrávali: on hádal písmena, jež mu psala na nahá záda, a potom se vyměnili. Ale jako protiváha se hned objevuje vzpomínka na Lucyiny dotyky, na její dětskou pleť. Znovu si představuje Tomovu ruku, tentokrát jak píše vzkazy pro Hannah. Její myšlenky se jako kyvadlo houpají sem a tam mezi nenávistí a lítostí, mezi manželem a dítětem.

Zvedne ruku z papíru a čte dopis znovu, tentokrát se snaží pochopit smysl slov na papíře a slyší Tomův hlas, jak je vyslovuje. Čte ho znovu a znovu a má pocit, že se její tělo trhá vejpůl, a nakonec, zatímco jí otřásá vzlykot, se rozhodne.

Kapitola 35

≈

Když v Partageuse prší, chrlí mraky vodu a promočí město až na kost. Za tisíciletí takových povodní vyrostly na prastaré půdě lesy. Nebe potemní a prudce se ochladí. Voda do prašných cest vyryje veliké rigoly a za bleskových záplav jimi auta neprojedou. Řeky tečou rychleji a konečně cítí oceán, od něhož byly tak dlouho oddělené. Vracejí se k němu – vracejí se domů – a v jejich spěchu je nic nezastaví.

Město ztichne. Posledních několik koní opuštěně stojí před vozy, do nichž jsou zapřažení. Déšť jim kape z očních klapek a odráží se od aut, která je už co do počtu dávno překonala. Lidé stojí pod širokými verandami obchodů na hlavní ulici se založenýma rukama a rezignovaným úšklebkem, rty ohrnuté. Vzadu na školním dvoře pár raubířů dupe do kaluží. Ženy se otráveně dívají na prádlo, které nestihly sundat ze šňůr, a kočky se s opovržlivým mňoukáním protáhnou nejbližšími dveřmi. Voda se proudem hrne po památníku obětem války, jehož zlatá písmena už vybledla. Odskakuje od střechy kostela a ústy chrliče stéká na nový hrob Franka Roennfeldta. Déšť proměňuje živé i mrtvé bez rozdílů.

≈

„Lucy se bát nebude.“ To napadá i Toma. Vzpomíná si na ten pocit v hrudi, jak se zachvěl tím zvláštním údivem, když se holčička dívala na blesky a smála se. „Ať to praští, tati!“ volala a čekala, až přijde hrom.

„Hergot!“ vykřikl Vernon Knuckey. „Už to zase teče.“ Voda valící se z kopce nad stanicí ale víc než „tekla“. Řinula se do zadní části budovy, posazené níž než předek. Během několika hodin jí bylo v Tomově cele patnáct centimetrů, přitékala tam shora i zdola. Pokoutník opustil pavučinu a hledal si bezpečnější útočiště.

Knuckey se objevil s klíči v ruce. „Máte šťastný den, Sherbourne.“

Tom nerozuměl.

„To se většinou stává, když takhle prší. Strop v téhle části budovy rád padá. V Perthu pořád říkají, že to spraví, ale pokud já vím, vždycky pošlou jen nějakou lištu, ať si to zalepíme. Ale pak jsou na nás trochu naštvaní, když nám vězni před procesem skapou. Měl byste radši jít na chvíli dopředu, než vám cela vyschne.“ Nechal klíč v zámku a neotočil jím. „Nebudete dělat hlouposti, že ne?“

Tom se na něj zpříma podíval a mlčel.

„Fajn. Tak pojďte.“

Následoval Knuckeyho do kanceláře, kde ho seržant želízkem připoutal k trubce. „Dokud tam bude takhle, zákazníci nás rozhodně nezaplaví“ řekl Harrymu Garstoneovi a zachichotal se vlastnímu vtipu. „Ach, Mo McCackie, pukni závistí.“

Bylo ticho, až na dunící déšť, který měnil každou plochu v buben nebo činel. Vítr se utišil a venku se kromě vody nic ani nepohnulo. Garstone se s mopem a pár ručníky snažil situaci na stanici zachránit.

Tom seděl u okna a díval se ven. Představoval si, jaký je asi teď výhled z ochozu na Janusu, strážce by si v náhlé inverzi připadal jako uprostřed oblaku. Sledoval ručičky na hodinách, jak si klestí cestu ciferníkem, jako by v nich byl všechen čas na světě.

Něco ho zaujalo. Ke stanici se blížila malá postava. Bez pršipláště a bez deštníku, s rukama založenýma a předkloněná, jako by se do deště opírala. Poznal ji okamžitě. Chvilku nato Izabela otevřela dveře. Když šla k přepážce, dívala se přímo před sebe na Harryho Garstonea, který tam svlečený do půl těla utíral louži vody.

„Já musím…“ začala.

Garstone se otočil, aby se podíval, kdo na něj mluví. „Musím mluvit se seržantem Knuckeym…“

Zmatený polonahý strážník s mopem v ruce zrudl. Podíval se na Toma. Izabela jeho pohled sledovala a zalapala po dechu.

Tom vyskočil, ale nemohl od stěny odejít. Natáhl k ní ruku, když si ho vyděšeně prohlížela.

„Iz! Iz, lásko!“ Škubal pouty a natahoval ruku, jak jen mohl. Ona stála, ochromená strachem, lítostí i studem, a neodvažovala se pohnout. Najednou ji přemohla hrůza a otočila se k odchodu.

Jako by pohled na ni přivedl Tomovo tělo zpět k životu. Představa, že by mohla zase zmizet, byla víc, než dokázal snést. Znovu zabral, tentokrát s takovou silou, že vytrhl trubku ze zdi a do místnosti se začala řinout voda.

„Tome!“ vzlykala Izabela, když ji popadl. „Ach, Tome!“ I když ji držel pevně, třásla se. „Musím jim to říct. Musím…“

„Tiše, Iz, tiše, to je v pořádku, miláčku. To je dobrý.“

Z kanceláře se vynořil seržant Knuckey. „Garstone, ve jménu božím…“ Při pohledu na Izabelu v Tomově náruči oněměl; oba byli zlití vodou z potrubí.

„Pane Knuckey, není to pravda, nic z toho není pravda!“ křičela Izabela. „Frank Roennfeldt už byl mrtvý, když moře ten člun přineslo. Že si Lucy necháme, to byl můj nápad. Nedovolila jsem mu, aby to ohlásil. Je to moje vina.“

Tom ji k sobě tiskl a líbal ji na čelo. „Tiše, Iz. Nech to být.“ Odtáhl se a držel ji za ramena, pokrčil se v kolenou a podíval se jí přímo do očí. „To je v pořádku, lásko. Už nic neříkej.“

Knuckey pomalu zavrtěl hlavou.

Garstone si rychle oblékl košili a uhlazoval si vlasy, aby nějak vypadaly. „Mám ji zatknout, pane?“

„Aspoň jednou v tom svém přiblblém životě dokažte, že máte rozum, strážníku. Seberte se a spravte tu pitomou trubku, než se tu všichni utopíme!“ Knuckey se otočil k nim dvěma. Upřeně se na sebe dívali a jejich mlčení říkalo vše. „A co se vás dvou týče, tak radši pojďte ke mně do kanceláře.“

≈

Stud. Ke svému překvapení Hannah cítila spíš stud než vztek, když ji seržant Knuckey navštívil a oznámil jí, že Izabela Sherbourneová se přiznala. Tvář jí hořela, když si vzpomněla na svou včerejší návštěvu u ní a na dohodu, kterou s ní uzavřela.

„Kdy? Kdy vám tohle řekla?“

„Včera.“

„V kolik hodin?“

Knuckeyho ta otázka překvapila. Jakou to sakra hraje roli? „Okolo páté.“

„Takže to bylo po…“ Odmlčela se.

„Po čem?“

Hannah ještě víc zrudla, ponížená myšlenkou, že Izabela její oběť odmítla, a zhnusená její lží. „Po ničem.“

„Říkal jsem si, že to budete chtít vědět.“

„Jistě. Jistě…“ Nesoustředila se na seržanta, ale na okenní tabulku. Potřebuje umýt. Celý dům potřebuje uklidit, sotva se ho v posledních týdnech dotkla. V myšlenkách šplhala po záchranné síti domácích prací a držela se na bezpečném území, dokud z ní zase neslezla. „Takže… kde je teď?“

„U rodičů, pustili ji na kauci.“

Hannah si dloubala záděru na palci. „Co s ní bude?“

„Půjde před soud spolu s manželem.“

„Celou tu dobu lhala… A já jsem uvěřila…“ Zavrtěla hlavou, ztracená v další myšlence.

Knuckey se nadechl. „Je to všechno nějaké divné. Než odešla na Janus, byla to slušná holka. Ten ostrov jí vůbec neprospěl. Nejsem si jistý, jestli to tam vůbec někomu dělá dobře. Koneckonců, Sherbourne dostal tu štaci jen proto, že Trimble Docherty spáchal sebevraždu.“

Hannah nevěděla jistě, jak svou otázku zformulovat. „Na jak dlouho půjdou do vězení?“

Knuckey se na ni podíval. „Na celý život.“

„Na doživotí?“

„Nemluvím přímo o čase ve vězení. Ale ti dva už nikdy nebudou svobodní. Nikdy neutečou před tím, co se stalo.“

„Ani já ne, seržante.“

Knuckey si ji změřil pohledem a rozhodl se něco zkusit. „Podívejte, člověk nedostane Válečný kříž za to, že je srab. A nedostane ho hned několikrát, pokud, no, pokud nezachrání život spoustě lidí, přičemž riskuje ten svůj. Myslím si, že Tom Sherbourne je slušný muž. Šel bych ještě dál a řekl, že dobrý muž, paní Roennfeldtová. A Izabela je hodná dívka. Prodělala tři potraty a neměla nikoho, kdo by jí pomohl. Pokud si člověk projde tím, čím si prošli oni dva, nemůže ho to nepoznamenat.“

Hannah se na něj podívala, ruce svěšené podél těla, a čekala, kam tím míří.

„Je to hrůza, že se takový muž ocitl v téhle situaci. A to nemluvím o jeho ženě.“

„Co tím chcete říct?“

„Nic, co by vám za pár let nedošlo. Ale to už bude pozdě.“ Pootočila hlavu, jako by se mu snažila lépe porozumět.

„Jen se vás ptám, jestli to opravdu takhle chcete. Proces.

Vězení. Dcera se vám vrátila. Možná by to šlo jinak…“

„Jinak?“

„Spragga už to nebude zajímat, když bude muset nechat být ty svoje výmysly s vraždou. Pokud to zůstane záležitostí Partageuse, mám nějaké možnosti. A možná by se kapitán Hasluck nechal přesvědčit, aby za něj ztratil slovo na Správě majáků. Pokud byste se ho zastala i vy. A požádala o milost…“

Hannah znovu zrudla a bez váhání vyskočila. Hrnula se z ní slova, která se v ní hromadila týdny či roky a o nichž ani ona sama nevěděla, že je v sobě má. „Už toho mám dost! Už mám dost toho, abych se nechala sekýrovat a ničila si život kvůli rozmarům druhých. Seržante Knuckey, vy nemáte ani tušení, jaké to je, být v mé situaci! Jak se opovažujete přijít do mého domu a navrhnout mi něco takového? Jak si to krucinál dovolujete?“

„Nechtěl jsem…“

„Nechte mě domluvit! Už toho bylo dost, rozumíte mi?“ Hannah už křičela. „Nikdo už mi nebude říkat, jak mám žít svůj život! Nejdřív mi otec říkal, koho si můžu vzít, a potom se celé tohle mizerné město seběhlo na Franka jako tlupa divochů. Potom mě Gwen přesvědčuje, abych Grace vrátila Izabele Graysmarkové, a já souhlasím! Já doopravdy souhlasím! Nekoukejte tak překvapeně, vy nevíte o všem, co se tady děje!

A pak se ukáže, že mi ta ženská lhala do očí! Jak se opovažujete? Jak si dovolujete mi říct, nebo mi navrhnout, že bych znovu měla dávat někomu přednost?“ Narovnala se. „Vypadněte z mého domu! Hned teď! Jen běžte! Nebo…“ popadla první věc, kterou měla po ruce, vázu z broušeného skla, „po vás tohle hodím!“

Knuckey nevyskočil na nohy dostatečně rychle. Váza ho zasáhla do ramene, spadla na podlahu a rozbila se v oslnivou tříšť.

Hannah se zarazila a nebyla si jistá, jestli si to jen nepředstavuje, co se právě stalo. Dívala se na něj a čekala, že jí nějak napoví.

On stál bez pohnutí. Záclona se třepotala ve větru. Do sítě proti hmyzu narážela tlustá masařka. Ozvalo se tupé zacinkání, když zemské přitažlivosti konečně podlehl i poslední úlomek skla.

Po dlouhém tichu Knuckey řekl: „Ulevilo se vám?“

Hannah měla otevřená ústa. Nikdy v životě nikoho neuhodila. Klela jen vzácně. A rozhodně nic z toho nikdy neudělala policistovi.

„Už po mně házeli horší věci.“

Hannah se zadívala do země. „Omlouvám se.“

Seržant se ohnul, začal sbírat větší střepy a pokládal je na stůl. „Nechci, aby si malá pořezala nožičky.“

„Je s dědečkem u řeky,“ zamumlala Hannah. Ukázala nepřítomně na sklo a dodala: „Já normálně…“ Ale větu nedořekla.

„Vím, že už jste toho měla dost. Jenom je dobře, že jste to hodila po mně, a ne po seržantu Spraggovi.“ Nad tou představou se pousmál.

„Neměla jsem takhle mluvit.“

„Někdy to lidi dělají. I ti, kteří toho museli překonat daleko méně než vy. Ne vždy máme své jednání zcela pod kontrolou. Kdybychom je vždy pod kontrolou měli, byl bych já bez práce.“ Vzal si klobouk. „Nechám vás v klidu. Abyste o tom mohla popřemýšlet. Ale moc času už nezbývá. Až přijede soudce a pošle je do Albany, už s tím nic neudělám.“

Vyšel dveřmi ven do zářivého dne, slunce zrovna zahánělo i poslední z mraků, jež přišly od východu.

≈

Hannah přinesla smetáček a lopatku, pohybovala se bez přemýšlení. Zametla střepy z vázy a podívala se, jestli nějaké úlomky nepřehlédla. Odnesla lopatku do kuchyně, vysypala střepy na staré noviny, bezpečně je zabalila a odnesla je ven do koše. Myslela na příběh Abraháma a Izáka, jak Bůh zkoušel Abraháma až do poslední chvíle, jestli se vzdá toho, co je mu na světě nejdražší. Až když dítě mělo na krku nůž, vyměřil mu Bůh menší oběť. Ona pořád má svou dceru.

Už chtěla jít dovnitř, když vtom se zadívala na židovskou třešeň a vzpomněla si na ten hrozný den po Graceině návratu, kdy se holčička za ten strom schovala. Když padla na kolena do trávy a vzlykala, vzpomněla si na rozhovor s Frankem. „Ale jak? Jak můžeš takové věci prostě jen tak přecházet, miláčku?“ ptala se ho. „Musíš tolik bojovat, a přitom jsi pořád šťastný. Jak to děláš?“

„Chce se mi,“ odpověděl. „Můžu se trápit minulostí a strávit život tím, že budu lidi nenávidět za to, co se stalo, jako můj otec, nebo jim můžu odpustit a zapomenout.“

„Ale to není tak jednoduché.“

Usmál se tak, jak to uměl jenom on. „Ach, můj poklade, je to mnohem jednodušší. Odpustit potřebuješ jenom jednou. Nesnášet musíš celý den a každý den. Musíš si všechno to zlé pořád pamatovat.“ Zasmál se a předstíral, že si utírá pot z čela. „Musel bych si udělat seznam, a to dost dlouhý, a dívat se, jestli všechny nenávidím tak, jak mám. Jestli jsem odvedl pořádnou práci, co se nenávisti týče – to je hodně teutonské! Ne,“ začal najednou věcně, „vždycky máme na výběr. A to všichni.“

Hannah leží v trávě na břiše a cítí, jak na silném slunci slábne. Je vyčerpaná, jen zpola si uvědomuje včely, vůni pampelišek vedle sebe, plody láhevníku pod svými prsty, kde tráva přerostla, a konečně usne.

≈

Tom pořád cítí dotek Izabeliny mokré kůže, i když podlaha cely už je bez vody, jeho šaty suché a včerejší shledání s ní zůstává jen vzpomínkou. Přeje si, aby bylo skutečností i pouhým snem zároveň. Pokud je to pravda, pak se jeho Iz k němu vrátila, za což se modlil. Pokud je to sen, nemusí se Izabela bát vězení. Mísí se v něm úleva a strach a říká si, jestli se jí vůbec ještě kdy dotkne.

≈

Violet Graysmarková pláče ve své ložnici. „Ach, Bille. Já prostě nevím, co si mám myslet, co mám dělat. Naše holčička možná půjde do vězení. To je hrůza.“

„Dostaneme se z toho, drahoušku. A ona to taky nějak zvládne.“ Bill se nezmiňuje o svém rozhovoru s Vernonem Knuckeym. Nechce v ní vzbuzovat plané naděje. Ale nepatrná šance tu možná je.

≈

Izabela sedí pod palisandrem. Smutní po Lucy stejně jako vždycky, ta bolest se neomezuje na jedno místo a není na ni lék. Zbavit se břemena lži znamenalo vzdát se svobody snění. Bolest v matčině tváři a otcových očích, Lucyino utrpení, vzpomínka na Toma v želízkách. Snaží se tu armádu obrazů od sebe odehnat a představuje si, jaké to bude ve vězení. Konečně má víc sil. Už nebojuje. Život se jí rozbil na kousky, které už nikdo neposkládá. Hroutí se pod tíhou toho všeho a v duchu padá do hluboké, černé studny, kde se začíná topit ve studu, osamění a strachu.

≈

Septimus je s vnučkou u řeky a dívají se na lodě. „Povím ti, kdo býval dobrý námořník: moje Hannah. Když byla malá. Jako malá uměla všechno. Byla chytrá jako liška. S ní jsem pořád musel být na pozoru, přesně jako s tebou.“ Rozcuchal jí vlasy. „Grace, ty jsi moje spása!“

„Ne, já jsem Lucy!“ trvá holčička na svém.

„Když ses narodila, pojmenovali tě Grace.“

„Ale já chci být Lucy.“

Dívá se na ni a měří si ji. „Tak víš co, dohodneme se. Uděláme kompromis. Já ti budu říkat Lucy-Grace. Ruku na to?“

≈

Hannah probudí ze spánku v trávě stín, který jí dopadl na tvář. Otevře oči a zjistí, že Grace stojí pár metrů od ní a dívá se na ni. Zmateně se posadí a uhladí si vlasy.

„Říkal jsem ti, že ji to probudí,“ směje se Septimus. Grace se maličko usměje.

Hannah začne vstávat, ale Septimus řekne: „Ne, zůstaň ležet. Tak, princezno, sedni si na trávu a všechno Hannah pověz. Kolik jsi viděla lodí?“

Holčička zaváhá.

„No tak, vzpomeň si, jak jsi je počítala na prstech.“

Zvedne ruce. „Šest,“ řekne a ukazuje pět prstů na jedné ruce a tři na druhé, než dva z nich zase sklopí.

Septimus řekne: „Půjdu na průzkum do kuchyně a donesu nějakou šťávu. Ty tu zůstaň a pověz jí o tom hamižném rackovi s velkou rybou, kterého jsi viděla.“

Grace sedí na trávě pár metrů od Hannah. Blonďaté vlasy jí na slunci září. Hannah to zaskočilo. Chtěla otci povědět o návštěvě seržanta Knuckeyho a zeptat se ho na radu. Ale nikdy neviděla Grace tak ochotnou mluvit nebo si hrát a nemůže tu chvíli pokazit. Ze zvyku ji porovnává se vzpomínkou na svoje miminko a hledá v ní svou ztracenou dceru. Pak přestane. „Vždycky máme na výběr,“ proběhne jí hlavou.

„Nechtěla bys věneček?“ zeptá se.

„Jaký domeček?“

Hannah se usměje. „Věneček z kytiček. Uděláme ti korunku,“ řekne a začne kolem sebe trhat pampelišky.

Když jí ukazuje, jak propíchnout stonek palcem a protáhnout jím další, sleduje dceřiny ruce, jak se pohybují. Nejsou to ruce jejího dítěte. Jsou to ruce holčičky, kterou bude muset poznat úplně od začátku. A to samé platí i obráceně. „Vždycky máme na výběr.“ Hruď se jí naplňuje lehkostí, jako kdyby si konečně pořádně vydechla.

Kapitola 36

≈

Slunce se houpalo nad obzorem a Tom čekal na konci mola v Partageuse. Zahlédl Hannah, jak pomalu přichází. Uplynulo šest měsíců od doby, kdy ji viděl naposledy; změnila se, tvář měla plnější a uvolněnější. Když konečně promluvila, hlas měla klidný. „Takže?“

„Chtěl jsem říct, že je mi to líto. A poděkovat vám. Za to, co jste udělala.“

„Nestojím o vaše díky.“

„Kdybyste se za nás nepřimluvila, strávil bych ve vězení v Bunbury mnohem víc než tři měsíce.“ Tomovi se ta slova nevyslovovala lehce, slabiky těžkly studem. „A právník mi řekl, že Izabela dostala jenom podmínku hlavně díky vám.“

Hannah se zahleděla do dálky. „Kdyby šla do vězení, nic by se tím nespravilo. Ani tím, kdybyste tam vy byl déle. Co se stalo, stalo se.“

„Ale i tak to pro vás určitě nebylo snadné rozhodnutí.“

„Poprvé jsme se setkali proto, že jste mě přišel zachránit. Tehdy jste mě vůbec neznal a nic mi nedlužil. Mám za to, že to se počítá. A vím, že kdybyste moji dceru nenašli, zemřela by. Snažila jsem se mít na paměti i to.“ Odmlčela se. „Neodpouštím vám, ani jednomu. Takhle lhát… Ale nebudu za sebou vláčet minulost. Podívejte, co se kvůli tomu stalo Frankovi.“ Zase se odmlčela a chvíli si hrála se snubním prstýnkem. „Ironií je, že Frank by vám odpustil jako první. Jako první by promluvil na vaši obranu. Na obranu lidí, kteří udělali chybu.“

„Jedině tak jsem mohla uctít jeho památku: udělat to, co by udělal on.“ Podívala se na něj, oči se jí leskly. „Toho muže jsem milovala.“

Stáli mlčky a dívali se na moře. Nakonec promluvil Tom. „Ty roky, kdy se vám stýskalo po Lucy, vám nemůžeme vrátit. Je to nádherná holčička.“ Její výraz ho přiměl, aby dodal: „Už se k ní nikdy nepřiblížíme. Slibuji.“

Další slova mu uvázla v krku, ale pokusil se je vyslovit. „Nemám žádné právo o něco žádat. Ale pokud jednou, možná až bude dospělá, pokud si vzpomene a zeptá se na nás, tak pokud to unesete, řekněte jí, že jsme ji milovali. I když jsme neudělali správnou věc.“

Hannah přemýšlela.

„Narozeniny má osmnáctého února. To jste nevěděli, že?“

„Ne,“ odpověděl Tom tiše.

„A když se narodila, měla kolem krku dvakrát omotanou pupeční šňůru. A Frank… Frank jí před spaním zpíval. Vidíte? Jsou věci, které já o ní vím a vy ne.“

„Ano,“ přikývl.

„Dávám vám to za vinu. I vaší ženě. Samozřejmě že ano.“ Podívala se na něj zpříma. „Tolik jsem se bála, že mě moje dcera možná nebude nikdy milovat.“

„Děti milují.“

Podívala se na loďku, která s každou vlnou narazila do mola, a nad další svou myšlenkou se zamračila. „Tady se o tom nikdy nemluví… jak se vlastně Frank s Grace do toho člunu dostali. Nikdo se nikdy neomluvil. Ani můj otec o tom nechce mluvit. Vy jste aspoň řekl, že je vám to líto. Zaplatil jste za to, co jste mu udělal.“

Po chvíli se zeptala: „Kde bydlíte?“

„V Albany. Ralph Addicott mi pomohl sehnat práci v přístavu, když jsem se před třemi měsíci dostal ven. Můžu tak být u své ženy. Doktoři říkají, že potřebuje naprostý klid. Teď je jí líp v pečovatelském ústavu, kde se o ni správně postarají.“ Odkašlal si. „Měl bych vás už nechat jít. Doufám, že budete mít hezký život, vy i Lu… Grace.“

„Sbohem,“ řekla Hannah a po molu odcházela.

≈

Zapadající slunce smáčelo listy eukalyptu ve zlatě, když si Hannah šla k otci vyzvednout dceru.

„Tohle prasátko zůstalo doma…“ říkal Septimus a zatočil vnučce palečkem. Seděla mu na verandě na klíně. „A podívej, kdo je tu, Lucy-Grace.“

„Mami! Kde jsi byla?“

Hannah znovu zasáhla dceřina podoba: má Frankův úsměv, Frankovy oči i jeho světlé vlasy. „Možná ti to jednou řeknu, sluníčko.“ Políbila ji. „Půjdeme domů?“

„Můžeme jít zítra zase k dědečkovi?“

Septimus se zasmál. „K dědečkovi můžeš přijít, kdykoli chceš, princezno. Kdykoli chceš.“

Doktor Sumpton měl pravdu, holčička si časem zvykla na svůj nový – nebo možná starý – život. Hannah natáhla ruce a počkala, až na ně dcera vyšplhá. Septimus se usmál. „To je ono, holčičko. To je ono.“

„Tak pojď, zlato, jdeme.“

„Chci jít sama.“

Hannah ji postavila na zem a holčička se nechala vést brankou ven a dál po cestě. Hannah šla pomalu, aby jí Lucy-Grace stačila. „Vidíš toho ledňáka?“ zeptala se. „Vypadá, jako by se usmíval, že?“

Holčička zpozorněla, až když pták spustil salvu smíchu, jak se k němu blížily. Udiveně se zastavila a pozorovala tvora, kterého tak zblízka nikdy neviděla. Ten znovu spustil svůj ostrý křik.

„Směje se. Určitě se mu líbíš,“ řekla Hannah. „Nebo bude pršet. Ledňáci se vždycky smějí, když se blíží déšť. Umíš ho napodobit? Dělá se to takhle.“ Napodobila věrohodně ptačí volání, které ji před desítkami let naučila matka. „No tak, máš to v krvi.“

Holčička tak složitý zvuk nezvládla. „Já budu racek,“ řekla a dokonale napodobila ptáka, kterého znala nejlépe, jeho pronikavý, drsný křik. „Teď ty,“ řekla a Hannah se smála svým vlastním neúspěšným pokusům.

„Budeš mě to muset naučit,“ dodala a obě šly spolu dál.

≈

Tom se na molu v myšlenkách vrací do chvíle, kdy poprvé spatřil Partageuse. A kdy naposledy. Fitgerald a Knuckey uzavřeli kompromis ohledně jeho obvinění a Spragg musel svoje výmysly stáhnout. Výmluvnému právníkovi se podařilo dokázat, že obvinění z únosu dítěte neobstojí, a proto musí odpadnout i všechna další obvinění s ním spojená. Přiznání viny ve zbývajících správních záležitostech, za které ho nesoudili v Albany, nýbrž v Partageuse, mu i tak bývalo mohlo vynést přísný trest, kdyby Hannah nepromluvila výslovně na jejich obranu a nežádala o jejich omilostnění. A ve věznici v Bunbury, na půli cesty do Perthu, to nebylo tak kruté, jako by to bylo ve Fremantle nebo v Albany.

Slunce se rozpouští ve vodě a Tom si uvědomuje reflex, který v něm hlodá. I měsíce po odjezdu z Janusu jsou jeho nohy pořád připravené vystoupat ty stovky schodů a rozsvítit. Místo toho sedí na konci mola a pozoruje posledních pár racků na pohupující se hladině.

Uvažuje o světě, který pokračuje dál bez něj, a o jeho příbězích, které se odehrávají bez ohledu na to, jestli je on vidí, nebo ne. Lucy už je nejspíš v postýlce. Představuje si její tvář, ve spánku působí tak bezbranně. Přemýšlí, jak teď vypadá a jestli se jí zdá o Janusu, jestli jí její maják chybí. Myslí také na Izabelu, jež leží v malé železné posteli v pečovatelském ústavu a pláče pro svou dceru a svůj starý život.

Časem se dá do pořádku. Slibuje jí to. Slibuje to sobě. Uzdraví se.

Vlak do Albany jede za hodinu. Počká do setmění a půjde městem zpět na nádraží.

≈

O několik týdnů později seděl Tom v zahradě pečovatelského domu v Albany na jedné straně kované lavičky a Izabela na druhé. Růžové cínie už měly to nejlepší za sebou, byly otrhané a zahnědlé. Do listů aster, jejichž okvětní lístky odnesl jižní vítr, se pustili šneci.

„Aspoň začínáš zase přibírat, Tome. Vypadal jsi strašně, když jsem tě po té době viděla poprvé. Zvládáš to dobře?“ Izabela mluvila starostlivým tónem, ale odtažitě.

„O mě si nedělej starosti. Teď se musíme soustředit na tebe.“ Pozoroval cvrčka, který se uvelebil na opěrce lavičky a spustil svůj cvrkot. „Říkají, že odsud můžeš odejít, kdykoli budeš chtít.“

Sklonila hlavu a zastrčila si pramen vlasů za ucho. „Není kam se vracet, abys věděl. Nedá se odestát, co se stalo, čím jsme si oba prošli,“ řekla. Tom se na ni klidně podíval, ale ona jeho pohled neopětovala a zamumlala: „A krom toho, co zbylo?“

„Zbylo z čeho?“

„Ze všeho. Co zbylo z našeho života?“

„Zpátky ke správě majáků už nemůžu, jestli se ptáš na tohle.“

Izabela pohrdlivě vzdychla. „To nemyslím, Tome.“ Strhla kousek zimolezu ze zdi a prohlížela si ho. Roztrhala jeden lístek, potom další, kousky tvořily na její sukni zubatou mozaiku. „Když jsem přišla o Lucy, tak jako by mi něco amputovali. Ach, tolik bych pro to chtěla najít slova.“

„Na slovech nezáleží.“ Natáhl k ní ruku, ale ona se odtáhla. „Řekni mi, že to cítíš stejně,“ žádala.

„Co se zlepší tím, že to řeknu, Iz?“

Smetla kousky na upravenou hromádku. „Ty ani nechápeš, o čem mluvím, nebo ano?“

Svraštil čelo námahou a ona se zadívala na blížící se bílý mrak, který ohrožoval slunce. „Je těžké tě pochopit. Někdy byl život s tebou prostě osamělý.“

Mlčel. „Co ti na tohle mám říct, Iz?“

„Chtěla jsem, abychom byli šťastní. Všichni. Lucy se ti dostala pod kůži. Tak či onak otevřela tvoje srdce a bylo krásné se na to dívat.“ Následovalo dlouhé ticho, než při návratu vzpomínek změnila výraz. „Celou dobu jsem nevěděla, co jsi udělal. Že pokaždé, když ses mě dotkl, pokaždé… neměla jsem tušení, že máš tajemství.“

„Snažil jsem se o tom mluvit, Iz. Ale tys mě nenechala.“

Vyskočila a kousky listů padaly do trávy. „Chtěla jsem ti ublížit, Tome, jako jsi ty ublížil mně. Uvědomuješ si to? Chtěla jsem pomstu. Nemáš, co bys mi k tomu řekl?“

„Já vím, že jsi chtěla. Vím. Ale to je pryč.“

„Takže ty mi odpouštíš, jen tak? Jako by se nic nestalo?“

„Co se dá dělat jiného? Jsi moje žena, Izabelo.“

„Tím chceš říct, že jsi u mě uvízl…“

„Tím chci říct, že jsem slíbil, že s tebou strávím svůj život. Pořád ho s tebou chci strávit, Iz. Těžce jsem dospěl k poznání, že pokud chceš mít nějakou budoucnost, musíš se vzdát naděje, že změníš minulost.“

Odvrátila se a utrhla další kus zimolezu. „Co budeme dělat? Jak budeme žít? Nemůžu se na tebe každý den dívat a nesnášet tě za to, co jsi udělal. Navíc se za sebe stydím.“

„Ne, miláčku, to nesmíš.“

„Všechno je zničené. Nic se nikdy nespraví.“

Tom ji vzal za ruku. „Urovnali jsme věci, jak jsme jen mohli. Víc udělat nemůžeme. Musíme žít s tím, jak je to teď.“

Procházela se po cestě podél trávy a Toma nechala na lavičce. Udělala kolečko po trávníku a vrátila se. „Nemůžu se vrátit do Partageuse. Už tam nepatřím.“ Zavrtěla hlavou a podívala se, jak pokročil mrak. „Teď nevím, kam patřím.“

Tom vstal a vzal ji kolem ramen. „Patříš ke mně, Iz. Nezáleží na tom, kde jsme.“

„Je to ještě pravda, Tome?“

Držela větvičku zimolezu a nepřítomně hladila listy. Tom z něj utrhl jeden krémový kvítek. „Jako děti jsme tohle jedli. A ty?“

„Jedli?“

Ukousl úzký konec květu a vysál z něj kapku nektaru. „Chutná to jenom okamžik. Ale stojí to za to.“ Vzal další a přiložil jí ho ke rtům, aby si kousla.

Kapitola 37

Hopetoun, 28. srpna 1950

≈

Teď už v Hopetounu nebylo nic moc, kromě dlouhého mola, které pamatovalo slavné časy, kdy město sloužilo jako přístav pro celou oblast Goldfields. Přístav zavřeli v roce 1936, pár let poté, co se sem Tom a Izabela přestěhovali. Tomůy bratr Cecil přežil otce sotva o pár let, a když zemřel, dědictví stačilo na koupi statku za městem. Pozemek je na místní poměry malý, ale pořád sousedí na několika kilometrech s pobřežím a dům stojí přímo nad pláží. Žili tichým životem. Do města zavítali jen občas. S prací jim pomáhali najatí dělníci.

Hopetoun ležel u širokého zálivu skoro šest set padesát kilometrů východně od Partageuse, což bylo dost daleko, aby nenarazili na nikoho odtamtud, ale dost blízko, aby sem Izabelini rodiče jezdili na Vánoce, než zemřeli. Tom a Ralph si občas napsali, jen stručný krátký pozdrav, ale vždy procítěný. Když Hilda zemřela, Ralphova dcera se i s rodinou nastěhovala do jeho malého domku a dobře se o něj starala, i když tou dobou už jeho zdraví sláblo. Když si Zrzek bral Kitty Kellyovou, Tom s Izabelou poslali dar, ale na svatbu nejeli. Ani jeden z nich se do Partageuse už nikdy nevrátil.

Skoro dvacet let uplynulo jako tichá vnitrozemní řeka, která si časem prohlubuje koryto.

≈

Hodiny odbíjejí. Už je téměř čas jít. Díky asfaltovým silnicím to do města trvá chvilku. Ne jako když přijeli poprvé. Když si Tom váže kravatu, podívá se na něj koutkem oka šedovlasý cizinec, až potom si vzpomene, že to je on sám. Oblek na něm teď trochu visí a límeček mu odstával od krku.

Za oknem se zvedají vlny a vrhají se do bílé bouře daleko na moře. Oceán ani nenapoví, že vůbec kdy nějaký čas uplynul. Je slyšet jen hukot srpnové vichřice.

Tom položí obálku do dřevěné truhly a s úctou zavře víko. Její obsah brzy ztratí význam, stejně jako ztracený jazyk ze zákopu, uvězněny v čase. Čas smývá smysl věcí, dokud nezůstane minulost bílá jako kost, zbavená citu a významu.

Rakovina dokončovala svou práci po měsíce, ukrajovala jí dny a nedalo se než čekat. Měsíce sedal u její postele a držel ji za ruku. „Pamatuješ na ten gramofon?“ zeptal se. Nebo řekl: „To by mě zajímalo, co se stalo se starou paní Mewettovou.“ A ona se slabě usmála. Někdy sebrala sílu a řekla: „Nezapomeň prořezat stromy.“ Nebo: „Vyprávěj mi něco, Tome. Pověz mi příběh se šťastným koncem.“ On ji pohladil po tváři a šeptal: „Byla jednou jedna dívka jménem Izabela a byla to ta nejodvážnější holka na kilometry daleko…“ Vyprávěl a díval se na skvrny od slunce, jež měla na rukou, a všiml si, že jí trochu otékají klouby a jak jí mezi nimi volně klouže snubní prsten.

Když už se ke konci nemohla napít, dával jí namočený roh látky, aby ho mohla sát, a mazal jí rty lanolínem, aby nepraskaly suchem. Hladil ji po prošedivělých vlasech spletených do dlouhého copu. Sledoval její útlou hruď, jak se zvedá a klesá se stejnou nejistotou, jakou si pamatoval u Lucy, když se poprvé objevila na Janusu; každý nádech znamenal boj a vítězství.

„Lituješ, že jsi mě vůbec potkal, Tome?“

„Pro to, abych tě potkal, jsem se narodil, Iz. Myslím, že proto jsem tu byl,“ řekl a políbil ji na tvář.

Jeho rty si pamatovaly ten první polibek před desetiletími při západu slunce na větrné pláži, polibek smělé a nebojácné dívky vedené jen vlastním srdcem. Pamatoval si, jak si okamžitě, úplně a bezvýhradně zamilovala Lucy láskou, která by se jí za jiných okolností vracela po celý život.

Třicet let se snažil Izabele dokazovat svou lásku každým činem každého dne. Ale teď už další dny nebudou. Už jí nic dokazovat nemohl, a ta nutnost ho vedla. „Iz,“ řekl váhavě, „je tu něco, na co se mě chceš zeptat? Něco, co bys chtěla, abych ti řekl? Cokoli. Nejsem v tomhle moc dobrý, ale jestli ano, tak slibuji, že se pokusím ti odpovědět co nejlépe.“

Izabela se pokusila o úsměv. „Takže si určitě myslíš, že už je skoro konec.“ Lehce přikývla a pohladila ho po ruce.

Díval se na ni. „Nebo snad konečně můžu mluvit o…“

Měla slabý hlas. „To je v pořádku. Teď už nic nepotřebuju.“

Tom ji pohladil po vlasech a dlouze se jí díval do očí. Přitiskl čelo k jejímu a tak zůstali, dokud nezačala nepravidelně dýchat.

„Nechci tě opustit,“ řekla a svírala mu ruku. „Tolik se bojím, lásko. Moc. Co když mi Bůh neodpustí?“

„Bůh ti odpustil dávno. Je načase, abys sis odpustila i ty.“

„A ten dopis?“ zeptala se úzkostně. „Postaráš se o ten dopis?“

„Ano, Iz. Postarám se o něj.“ Vítr otřásl okny jako před lety na Janusu.

„Nebudu se loučit, aby mě Bůh neslyšel a nemyslel si, že jsem připravená odejít.“ Znovu mu stiskla ruku. Potom už nepromluvila. Tu a tam otevřela oči a měla v nich jiskru, světlo, jež se rozzářilo, když začala dýchat těžce a mělce, jako by jí někdo řekl nějaké tajemství a ona najednou něco pochopila.

Onoho posledního večera, zrovna když zimní mraky rozdělil slábnoucí měsíc, začala dýchat tak, jak to Tom znal až příliš dobře, a odešla od něj.

I když měli elektřinu, seděl u ní jen při světle petrolejové lampy, jež jí osvětlovala obličej; světlo ohně bylo o tolik laskavější. Přívětivější. Zůstal u jejího těla celou noc a doktora zavolal až za rozbřesku. Během hovoru stál, jako za starých časů.

Tom jde a utrhne žluté poupě z jednoho růžového keře, které sem Izabela zasadila, když se přistěhovali. Už silně voní a vrací ho skoro o dvacet let zpátky ke vzpomínce, jak klečí u čerstvě vykopaného záhonu a rukama pěchuje půdu kolem mladého keříku. „Konečně máme vlastní zahradu s růžemi, Tome.“ Tehdy ji poprvé od odchodu z Partageuse viděl se usmát a ten obrázek si uchoval v paměti jasně jako fotografii.

Po pohřbu je v kostele malé shromáždění. Tom zůstane tak dlouho, jak vyžaduje slušnost. Ale přeje si, aby lidé opravdu věděli, po kom truchlí, aby znali Izabelu, již potkal kdysi na molu, tak plnou života, odvážnou a rošťáckou. Jeho Iz. Jeho druhou polovinu nebe.

≈

Dva dny po pohřbu seděl Tom v prázdném a ztichlém domě. K nebi se vznášel oblak prachu, oznamující příjezd auta. Asi se vrací některý z dělníků. Když se auto přiblížilo, podíval se znovu. Bylo drahé, nové a mělo poznávací značku z Perthu.

Auto zastavilo u domu a Tom vyšel předními dveřmi ven.

Vystoupila nějaká žena, chvíli si uhlazovala světlé vlasy a smotala si je do drdolu na zátylku. Rozhlédla se a šla pomalu k verandě, kde čekal Tom.

„Dobré odpoledne,“ řekl. „Ztratila jste se?“

„Snad ne,“ odpověděla.

„Můžu vám nějak pomoci?“

„Hledám dům Sherbourneových.“

„Tak jste ho našla. Já jsem Tom Sherbourne.“ Čekal na vysvětlení.

„Tak jsem se neztratila.“ Nesměle se usmála.

„Omlouvám se,“ řekl Tom, „byl to dlouhý týden. Zapomněl jsem na něco? Na schůzku?“

„Ne, nemám s vámi schůzku, ale přijela jsem za vámi. A…“ zaváhala. „A za paní Sherbourneovou. Slyšela jsem, že je hodně nemocná.“

Tom byl zmatený, a tak mu napověděla: „Jmenuji se Lucy-Grace Rutherfordová. Dříve Roennfeldtová…“ Zase se usmála. „Jsem Lucy.“

Nevěřícně si ji prohlížel. „Lulu? Malá Lulu,“ řekl si takřka pro sebe. Nehýbal se.

Žena zčervenala. „Nevím, jak bych vám měla říkat. Ani… paní Sherbourneové.“ Najednou bylo vidět, že ji něco napadlo. Zeptala se: „Doufám, že jí to nebude vadit. Doufám, že neruším.“

„Vždycky doufala, že přijedete.“

„Počkejte. Něco jsem vám přivezla ukázat,“ řekla a vrátila se k autu. Sáhla na přední sedadlo a vrátila se, v ruce košík, ve tváři něhu i pýchu.

„Tohle je Christopher, můj chlapeček. Jsou mu tři měsíce.“

Z peřinky koukalo miminko tak podobné Lucy, že z toho Toma zamrazilo. „Iz by ho tak ráda viděla. Tolik by to pro ni znamenalo, že jste přišla.“

„Ach, to je mi moc líto… Kdy?“ Nechala otázku vyznít do ztracena.

„Před týdnem. V pondělí byl pohřeb.“

„To jsem nevěděla. Jestli chcete, abych odešla…“

Dlouho se díval na dítě, a když konečně zvedl hlavu, smutně se usmál. „Pojďte dál.“

Tom přinesl konvici s čajem a šálky, zatímco Lucy-Grace se dívala na oceán s dítětem v košíku po boku.

„Kde začneme?“ zeptala se.

„Co kdybychom chvíli jen tak seděli?“ odpověděl Tom. „A zvykli si na sebe.“ Vzdychl. „Malá Lucy. Po tolika letech.“

Mlčeli, pili čaj a poslouchali vítr, který burácel od oceánu a občas odehnal mraky natolik, že oknem na koberec dopadl sluneční paprsek. Lucy vdechovala vůně domu, staré dřevo, vůni ohně, leštěnku. Neodvážila se pohlédnout přímo na Toma, ale prohlížela si místnost. Obraz svatého Michala, váza plná žlutých růží. Svatební fotografie Toma a Izabely, plných šťastného mládí a naděje. Na polici ležely knihy o mořeplavbě, majácích i hudbě a některé, jako Brownův atlas hvězd, byly tak velké, že musely ležet napříč. V rohu stálo piano s notami.

„Jak jste se o Izabele dozvěděla?“ zeptal se Tom nakonec.

„Řekla mi to matka. Když jste napsal Ralphu Addicottovi, jak je nemocná, šel za ní.“

„V Partageuse?“

„Teď tam žije. Když mi bylo pět, vzala mě do Perthu, chtěla začít znovu. Vrátila se do Partageuse, když jsem se v roce 1944 přihlásila do ženských pomocných leteckých sborů. Potom to vypadalo, že si tam s tetou Gwen v Bermondsey, na dědečkové usedlosti, prostě zvykla. Já jsem po válce zůstala v Perthu.“

„A váš manžel?“

Usmála se. „Henry! Láska z letectva… Je to báječný muž. Loni jsme se vzali. Jsem moc šťastná.“ Podívala se do dálky na moře a řekla: „Moc často jsem na vás dva za ta léta myslela. Přemýšlela jsem o vás. Ale nemohla jsem…“ Odmlčela se. „Nechápala jsem, proč jste udělali, co jste udělali, dokud se mi nenarodil Christopher. A proč vám to máma nemohla odpustit. Já bych pro své dítě zabíjela. O tom nepochybuji.“

Urovnala si sukni. „Něco si pamatuju. Nebo si to aspoň myslím, je to jako útržky snu; samozřejmě maják, věž a takový balkon okolo ní, jak se mu říká?“

„Ochoz.“

„Pamatuju si, jak jste mě nosil na ramenou. A jak jsem hrála s Izabelou na piano. Něco o ptácích na stromě a loučení s vámi?“

„Zbytek mám tak nějak pomíchaný a už si na to moc nevzpomínám. Jen na nový život v Perthu a na školu. Ale nejvíc ze všeho si pamatuju vítr, vlny a oceán, mám je v krvi. Máma vodu nemá ráda. Nikdy neplave.“ Podívala se na dítě. „Nemohla jsem přijet dřív. Musela jsem počkat, až maminka … no, asi až mi dá požehnání.“

Tom se na ni díval a nacházel v její mladé tváři známé rysy. Ale bylo těžké si spojit tu mladou ženu s onou holčičkou. Stejně těžké jako najít v sobě mladšího muže, který ji tolik miloval. Ale stejně. Stejně tam někde byla, a na okamžik si jasně vybavil, jak volá: „Tati! Zvedni mě, tati!“

„Něco vám tu nechala,“ řekl a šel k dřevěné truhle. Vytáhl z ní obálku a podal ji Lucy-Grace, jež ji chvíli držela, než ji otevřela.

Má drahá Lucy,

už je to dávno. Tak dávno. Slíbila jsem, že se od Tebe budu držet dál, a své slovo jsem dodržela, jakkoli to pro mě bylo těžké.

Odešla jsem, proto teď v rukou držíš tento dopis. A mám z toho radost, protože to znamená, že jsi za námi přišla. Nikdy jsem nepřestala doufat, že tak učiníš.

V truhle jsou některé Tvé věci: šatičky, co jsi měla na křtu, žlutá peřinka, některé obrázky, co jsi kreslila jako malá. Jsou tam také věci, které jsem pro Tebe za ta léta ušila a tak. Schovala jsem Ti věci ze ztracené části Tvého života. Pro případ, že bys po něm přijela pátrat.

Teď už jsi dospělá žena. Doufám, že k Tobě byl život milosrdný. Doufám, že mi dokážeš odpustit, že jsem si Tě nechala. A že jsem Tě nechala odejít.

Věz, že jsem té vždycky milovala.

S veškerou láskou.

Jemně vyšívané kapesníčky, pletené botičky, saténová čepička, všechno opatrně složené v dřevěné truhle, schované hodně hluboko pod Izabelinými věcmi z jejího vlastního dětství. Tom do té doby nevěděl, že je schovávala. Kousky času, života. Nakonec Lucy-Grace rozbalila svitek převázaný saténovou stužkou. Byla to mapa Janusu, kdysi dávno vyzdobená Izabelou – pláž U vraku, Zrádná zátoka –, a inkoust byl stále jasný. Tom ucítil bodnutí, jak si vzpomněl na den, kdy mu mapu ukázala a on se zděsil, že porušila předpisy. A najednou ho znovu zaplavila láska a pocit ztráty z Izabelina odchodu.

Když si Lucy-Grace prohlížela mapu, po tváři se jí koulela slza a Tom jí nabídl pečlivě složený kapesník. Osušila si oči, přemýšlela a nakonec řekla: „Nikdy jsem neměla možnost vám poděkovat. Vám a mamince, že jste mě zachránili a tak dobře se o mě starali. Byla jsem moc malá… a pak už bylo pozdě.“

„Není nám za co děkovat.“

„Přežila jsem jen díky vám dvěma.“

Dítě se rozplakalo a Lucy ho zvedla z košíku. „Tiše, broučku. To nic. Jsi v pořádku, králíčku.“ Houpala ho a pláč ustával. Otočila se na Toma. „Chcete si ho pochovat?“

Zaváhal. „Už jsem nějak vyšel ze cviku.“

„Ale no tak,“ řekla a opatrně mu uzlíček podala.

„No podívejme,“ usmál se. „Přesně jako maminka, když byla miminko, že? Stejný nos, stejné modré oči.“ Dítě se na něj vážně podívalo a dlouho zapomenuté pocity se vrátily. „Ach, Iz by tě tak ráda viděla.“ Miminku se na rtech objevila bublina ze slin a Tom se díval, jak na ní slunce vytvořilo duhu. „Iz by tě milovala,“ řekl a bojoval se selhávajícím hlasem.

Lucy-Grace se podívala na hodinky. „Radši bych měla vyrazit. Dneska přespím v Ravensthorpe. Nechci jet za soumraku, to budou na silnici klokani.“

„Samozřejmě.“ Tom kývl směrem k dřevěné truhle. „Mám vám s tím pomoct do auta? Tedy pokud si je chcete vzít. Pochopil bych, kdybyste je radši nechtěla.“

„Nechci si je vzít,“ řekla, a když Tom posmutněl, usmála se. „Protože takhle budeme mít výmluvu, abychom zase přijeli. Možná někdy brzy.“

≈

Slunce už jen malinko vykukuje nad vlnami, když si Tom sedá do starého lehátka na verandě. Na Izabelině židli vedle něj leží vyšívané polštáře, které udělala, s hvězdami a srpkem měsíce. Vítr utichl a mraky zalila tmavě oranžová barva z obzoru. Nastávající tmu probodává ostré světlo, to je maják v Hopetounu. Dnes je automatický a strážce na něm není třeba od doby, co zavřeli přístav. Tom vzpomíná na Janus a na světlo, o něž se tak dlouho staral a jehož záblesky pořád někde putují temnotou až k okraji vesmíru.

Ještě v rukou maličko cítí váhu Lucyina dítěte a ten pocit otevírá tělu vzpomínku, jak samo drželo Lucy a předtím na krátký okamžik syna. Kolik životů by vypadalo jinak, kdyby on žil. Dlouho tu myšlenku vstřebává, potom povzdychne. Nemá smysl takhle přemýšlet. Jakmile se člověk takovou cestou vydá, nikdy to neskončí. Žil takový život, jaký žil. Miloval ženu, kterou miloval. Nikdo na této zemi nikdy nešel a ani nepůjde úplně stejnou cestou, a to je z jeho pohledu v pořádku. Pořád touží po Izabele, po jejím úsměvu, po dotyku její pleti. Po tvářích mu stékají slzy, jimž se před Lucy ubránil.

Ohlédne se za sebe, kde na protější straně obzoru jako protiváha umírajícího slunce stoupá na oblohu úplněk. Každý konec je začátek něčeho jiného. Malý Christopher se narodil do světa, jaký by si Tom nikdy nedokázal představit. Snad ho ušetří války. I Lucy-Grace patří budoucnosti, kterou Tom může jen odhadovat. Pokud ona dokáže milovat svého syna jen zpola tak, jako Izabela milovala ji, bude ten chlapec v pořádku.

≈

Na cestě tímto životem mu ještě zbývá mnoho dnů. On ví, že muže, který tou cestou jde, utvářel každý den a každý člověk, se kterým se setkal. Jizvy jsou jen jiným druhem paměti. Izabela je jeho součástí, ať už je kdekoli, stejně jako válka, maják a oceán. Brzy se dny jejich životů uzavřou a na jejich hrobech poroste tráva, až z jejich příběhu zbyde jen nenavštěvovaný náhrobek. Dívá se, jak se oceán poddává noci, a ví, že světlo se objeví znovu.

Poděkování

Této knize pomohlo na svět mnoho lidí. Svou roli při jejím vzniku jich sehrálo tolik, že kdybych je měla všechny vyjmenovat, bylo by třeba zvláštního svazku. Doufám, že průběžně jsem jim všem poděkovala osobně, ale chtěla bych tu znovu říct, jak byli pro mě důležití. Každý přispěl či přispíval něčím jedinečným a neocenitelným, někteří jen v určitém okamžiku, jiní dlouhodobě, další po celý život.

Děkuji každému z vás za pomoc, díky níž jsem tento příběh mohla vyprávět. Vaše laskavost je mi požehnáním.

M. L. Stedmanová

Světlo mezi oceány

Z anglického originálu The Light Between Oceans,

vydaného nakladatelstvím Doubleday v roce 2012,

přeložila Kateřina Kolářová

Obálka a grafická úprava Tereza Velíková

Vydalo nakladatelství Plus v Praze roku 2013

ve společnosti Albatros Media a.s. se sídlem

Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 18 069

Jazykový redaktor Robert Novotný

Odpovědná redaktorka Martina Mašínová

Technická redaktorka Petra Mejstříková

Sazba Tereza Velíková

Vytiskla Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

1. vydání

www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

ALBATROS MEDIA a.s.