eraserhead
komentáře u knih
![Ptali jste se na Boha Ptali jste se na Boha](https://www.databazeknih.cz/img/books/36_/36384/ptali-jste-se-na-boha-36384.jpg?v=1273501949)
Tahle kniha mě strašně baví. Přesvědčení a evidentně silně věřící člen Francouzské akademie v ní odpovídá na otázky mladých ohledně náboženství a víře v Boha. Dobře odkrývá myšlení některých věřících a jejich odpovědi v diskusích založené na heslu: "Přání otcem myšlenky." Pro ně veškeré diskuse a vškeré otázky jsou předem zodpovězené jejich vírou v existenci boha. To je pro ně alfou a omegou. Mnohdy v odpovědi popíše i pár stránek, aniž by na dané otázky vůbec odpověděl. Nejradši mám jeho odpověď na otázku Co je to pravda: "Pro nás pravda není ani nějaká idea, ani nějaké mystérium, ani nějaká filosofie, ale jedna osoba a tou může být samozřejmě jedině osoba Ježíše Krista. Je sice nesporné, že Řekové probádali lidské myšlení ve všech směrech a že najdeme Monoda už v Démokritovi, Darwina v Hérakleitovi a při pečlivém hledání Hegela v Platónovi, ale zároveň také platí, že od počátku dějin až do dneška nám jedině Kristus něco řekl o Božím myšlení. Z toho vyplývá, že pravda pro nás není nic jiného než světlo, které z jeho osoby vyzařuje na náš život, na svět a na myšlení." Kristus je prostě jedinou všeobjímající (přesto nic nevysvětlující) odpovědí na jakoukoliv otázku. Stejně tak jeho vyhýbavé a mnohdy nepravdivé odpovědi ohledně mysoginství církve: "To, že prý církev dlouho váhala přiznat ženám duši je nesmyslnost...", možná, přesto podle jejího učení duše do ženského těla vstupuje později, než do mužského. Účelem knihy byl zřejmě pravý opak, přesto mě její četba v mém přesvědčeném ateismu jen a jen upevňuje.
![3 z 5 3 z 5](img/content/points/3.png)
![Křesťanství: Cesta spásy Křesťanství: Cesta spásy](https://www.databazeknih.cz/img/books/59_/59026/krestanstvi-cesta-spasy.png?v=1722800918)
Podobných knih je doslova jako sra.ek, jde jen o to, na kterou zrovna natrefíte. Pokud dané téma nějak obšírněji nestudujete, může přinést i pár zajímavých a nových informací, jinak to je čestný šedý průměr.
![3 z 5 3 z 5](img/content/points/3.png)
![Nebezpečné vztahy Nebezpečné vztahy](https://www.databazeknih.cz/img/books/58_/58421/nebezpecne-vztahy-KXo-58421.jpg?v=1591275216)
Pro pokračování antologie s názvem "Nebezpečné vztahy" se Jeff Gelb, tentokrát společně s Michaelem Garrettem, rozhodli pro jinou taktiku. Oslovili samotné současné, tehdy ještě ne moc známé, spisovatele, aby napsali nové povídky přímo pro tuto knihu.
Na stránkách se tedy odvíjí např. silně stísněný a částečně klaustrofobický příběh "Vana", trochu hellraiserovský "Démonický milenec", upírské "Vyznání" nebo mrazivě perverzní "Braillova encyklopedie". "Nebezpečné vztahy" nijak za "Žhavou krví" nezaostávají, naopak, zdárně pokračují a doplňují v nastoupené cestě. Výběr povídek se jak po tématické a dějové, tak i po stránce jejich provedení zkrátka povedl.
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)
![Žhavá krev Žhavá krev](https://www.databazeknih.cz/img/books/58_/58420/zhava-krev-58420.jpg?v=1294092595)
Gelb a Friend do první antologie "Žhavá krev" sesbírali povídky předních hororových autorů, kteří se v nich vyzpovídají ze svých niterných erotických nočních můr. A tak zde najdeme mimo jiné např. mírně úsměvnou povídku "Zuzi hulí", skvělou povídku o výměně "Podvržené dítě", takřka prorockou povídku "Má je pomsta", kterou její autor již v roce 1979 předpověděl něco velmi nepříjemně podobného AIDS, "Noc krve" o tom, jak je třeba si dobře vybírat čtivo před spaním a nebo takřka čistě pornografickou povídku "Tresty". Povídky obsažené v této knize byly nominovány na různé ceny za povídkovou tvorbu, které udělovalo společenství příznivců hororu a sci-fi. Mezi autory se sešla opravdu známá a uznávaná jména, např. autor knižní předlohy Hitchcockova trháku Psycho Robert Bloch, nejen scénárista televizního seriálu "Twilight Zone" Richard Matheson nebo scénárista Mouchy 2 a režisér Critters 2 a Sleepwalkers Mick Garris.
Spojení erotiky, sexu, děsu, hrůzy a strachu opravdu funguje. Některé povídky jsou pravda slabší - není nic všednějšího a jednoduššího, než spojit erotiku a horor v upírské povídce, to se přímo podbízí samo a snad právě proto to u mě nefunguje (to je ale zřejmě má chyba, vyjma Stokerova Draculy a filmového Nosferatu mě upíři vůbec neba) - ale některé jsou nápadité, dobře napsané a občas i částečně šokující. Výběr povídek se jak po tématické a dějové, tak i po stránce jejich provedení zkrátka povedl. K těm velmi povedeným povídkám rozhodně patří Podvržené dítě, Juliina podoba, Menage a trois, Nepříjemný zákrok, Kroky, Teta Edita, Modelka, Dům z masa a kostí, Jdou si pro tebe, Zuzi hulí a nejlepší povídka z celé knihy Tresty. Nenechte se zmást případnými slabšími povídkami v začátku. Ty nejlepší jsou zařazeny na konec.
![5 z 5 5 z 5](img/content/points/5.png)
Vybrané povídky amerického (Bierce) a anglického (James) spisovatele, nás zavedou do dávného 19. století, kdy žánru vládly duchařské a napětím nabité povídky. Tehdy literatura strachu a děsu opustila teprve své plínky a dělala první odvážné kroky. K vyvolání strachu či děsu stačilo málo, čtenáři a čtenářky nebyli/y tak otrlí/é jako dnes, stačila jen zmínka o mrtvém, či tajemném duchu, nebylo vůbec třeba zabíhat do nějakých krvavých jatek či gore festivalů. Šlo hlavně o vyvolání strachu, ne znechucení.
Ambrose Bierce je někdy označován za spojnici mezi tvorbou E. A. Poea a H. P. Lovecrafta. Poeův duch na nás dýchne např. z jeho povídky Moxonův pán, pojednávající o inteligentním šachovém stroji. Biercovy povídky občas stojí na nenadálé pointě, nečekaném, často zcela logickém, a ve svém důsledku i podivně humorném, vyústění. Klasická strašidelná povídka, napínající až na samou hranici snesitelnosti tak skončí naprosto realisticky, logicky a normálně - např. Bezedný hrob, Pohřeb Johna Mortonsona a částečně Zabedněné okno, kde je tento styl v závěrečné větě naprosto unikátně postaven na hlavu. Tehdy však tomuto žánru zcela jasně vedla duchařská povídka a ani Bierce se jí nijak nevyhýbal - najdeme zde několik klasických povídek o pomstě: Prostřední prst pravé nohy, Zakleté údolí; či zjevení ducha jako předtuchy zlého: Diagnóza smrti, Halucinace Staleyho Fleminga. A závěrečný výčet je třeba doplnit ještě trojicí zcela nadpřirozena prostých, přesto mrazivých a děsivých povídek Město zesnulých, Jedné letní noci a Hodinky Johna Bartina.
Bierce v mnoha svých povídkách zveřejněných v této knize dokazuje, že je neprávem opomíjeným spisovatelem, který pomáhal stavět základy hororového žánru v literatuře. Dnes už by se mnohé jeho povídky zdály být pouhým klišovitým průměrem, je však třeba mít na paměti rok jejich vzniku. Přesto některé z jeho povídek neztrácí nic ze své atmosféry a děsivosti ani dnes, např. Prostřední prst pravé nohy je klasickou, stále fungující, duchařinou. Bierce mě zaujal hlavně svým svérázným smyslem pro humor a schopností vykřesat cosi děsivého a strašidelného i z obyčejných věcí v obyčejných, na první pohled ne zcela hororových, příbězích: Hodinky Johna Bartina nebo Jedné letní noci. K podobnému stylu se mnohem později občas uchyloval např. Ray Bradbury v některých svých výletech do kraje hororové povídky.
Je však také pravdou, že některé z povídek, jsou poměrně slabé a nebo se v nich jejich pointa a smysl trochu ztrácí, např. Říše neskutečna nebo Město zesnulých, která svým způsobem připomíná jen suchý zápis z místní kroniky.
Povídky obsažené v této sbírce pochází z Biercovy sbírky Can Such Thing Be? z roku 1893, přeloženy byly z vydání The Collected Writings of Ambrose Bierce z roku 1960.
Montague Rhode James se za svého života zabýval ponejvíce historií a starými manuskripty. To se samozřejmě projevilo i v jeho povídkové tvorbě. Např. hned v první své povídce této sbírky Album kanovníka Alberika spojil obé dohromady, leč povídka je trochu nudná a nezáživná a tak nějak jsem měl při čtení pocit co tím chtěl básník vlastně říct.
Jamesovu tvorbu bych nejlépe přirovnal k tvorbě H. P. Lovecrafta, ovšem zdaleka ne proto, že by HPL nějak kopíroval, či odkazoval k jeho tvorbě, ale spíše a jen proto, že psal ve stejné době jako mistr hororu. Povídky M. R. Jamese mají stejnou atmosféru, podobné zápletky a vyvolávají stejně mrazivé pocity při čtení. Na rozdíl od povídek HPL však Jamesovy povídky často mají jeden závažný problém a to jsou jejich závěry, které zpravidla kazí dojem z celé jinak dobře napsané povídky. Přirovnal bych to k někomu, kdo nafukuje papírový pytlík, chystá se ho bouchnout a v očekávání obrovské rány přivírá oči a snaží se od bouchajícího pytlíku dostat co nejdále. Jenže pak se místo rány ozve jen tiché puf a veškerý efekt a přípravy byly na nic. Takhle na mě působily některé povídky. Jsou skvěle vyprávěné, atmosféra, zápletka a mrazivost se stupňuje, jenže pak jako by utne a nic z toho.
Nejzářnějším příkladem tohoto mého pocitu je asi má nejoblíbenější Jamesova povídka Mezzotinta o tajemném obrazu, který se každou noc mění a odvíjí se na něm jakýsi děj, který postupem času nabírá na děsivosti. Avšak nějaké rozuzlení, pointa či vyvrcholení se prostě nekoná.
V lovecraftovském duchu tajemna, čar, kouzel a neznáma se odvíjí i další povedené povídky Jasan o čemsi tajemném skrývajícím se v kmeni starého jasanu, Třináctka, jež je klasickou povídkou o objevujícím se a mizícím pokoji č. 13 v zapadlém hotýlku nebo Jen hvízdni, můj hochu, a budu tu hned o nalezené staré píšťalce.
Svou zálibu v historii a starých manuskriptech pak James rozvíjí v povídkách Poklad opata Thomase, Hrabě Magnus či Ztracená srdce.
Všech osm povídek M. R. Jamese obsažených v této sbírce pochází z knihy Ghost stories of an Antiquary vydané v roce 1937.
Přes všechny chyby knihy (nezáživnost některých povídek, občasné zbytečné zabředávání do historických a větných údajů - např. Jamesovy povídky Album kanovníka Alberika či Poklad opata Thomase - nebo ne moc dobré či strašidelné závěry povídek, se ke knize často a rád vracím, spoustu povídek považuji za silný nadprůměr daného žánru a miluju jejich historický nádech a přichuť. Jejich silným pozitivem je jednak prostředí, v nichž se odehrávají, které v denšní době již samo o sobě působí trochu strašidelně a tajemně.
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)
![Podivný případ Dr. Jekylla a pana Hyda / Franchardský poklad / Falesánské pobřeží. Podivný případ Dr. Jekylla a pana Hyda / Franchardský poklad / Falesánské pobřeží.](https://www.databazeknih.cz/img/books/22_/22027/podivny-pripad-22027.jpg?v=1246660147)
Příběh Dr. Jekylla a pana Hyda je hodně starý a vešel již ve všeobecnou známost. Není možná tak slavný jako skoro stejně staré příběhy o Frankensteinovi či hraběti Draculovi, ale jeho zápletka je stále využívána pro nové a nové příběhy, a to nejen ty strašidelné či vyloženě hororové. Vzpomeňme např. komedie o Zamilovaném profesorovi s E. Murphym. Svým způsobem příběh žije vlastním životem a stále se obnovuje. Dostalo se mu té pocty zařadit se mezi literární klasiky, které většina lidí zná, aniž by je četla. Stojí tak po boku např. Shakespearových příběhů - každý zná příběh Romea a Julie či Hamleta, ale ruku na srdce, kolik z nás je skutečně četlo? (Já ano :-))
Zápletku jsem samozřejmě znal již dlouho, ale byl jsem neskutečně rád, že se mi v zapadlém antikvariátu podařilo narazit na původní Stevensonův příběh a seznámit se s tím, jak to ve skutečnosti opravdu bylo.
A jaké bylo mé velké překvapení. Poslední mé setkání s panem Hydem proběhlo ve filmu Van Helsing. Ovšem zapomeňte na siláckého a hromotluckého Hyda, jak byl ztvárněn v tomto letním trháku, na nějž už se doufám právem zapomělo. Prvotní Hyda, tak, jak ho ztvárnil Stevenson, je malý, zakrslý, odpudivý, chlapík. Ostatně, Stevenson jej popisuje takto: "Hyde byl bledý a zakrslý - budil dojem člověka zrůdného, ač se to znetvoření nedalo popsat, měl nepříjemný úsměv, choval se k advokátovi ohavně bojácně a zároveň vyzývavě a mluvil chraptivým, sípavým hlasem, skoro selhávajícím - to všechno svědčilo proti němu, ale ani to všechno dohromady nemohlo zdůvodnit dosud nepoznaný odpor, hnus a strach, jaký u pana Uttersona vzbudil."
Abych pravdu řekl, ke čtení jsem přistupoval trochu s rozpaky. Přece jenom, jako člověk odkojený moderním pojetím hororu a literatury hrůzy, jsem se, podobně jako (zcela zbytečně a neoprávněně) u Draculy, obával neakčnosti a absence zjevnější a otevřenější nehororovosti, přílišné ukecanosti a literární květnatosti. Navíc, Stevenson není a nebyl hororový spisovatel, známý je především jako autor dobrodružné literatury (asi nejznámější Ostrov pokladů), Dr. Jekyll a pan Hyde byl jen takový jeho odskok. A stejně jako nakonec u Draculy, jsem poznal svůj omyl a danou pravdu, že staré příběhy mají hodně obrovské kouzlo a nezapomenutelnou atmosféru. I bez litrů prolité krve a výraznějších brutalit (o gore ani nemluvě), dokážou navodit vtíravě děsivou atmosféru, při níž vám pomalu mrazí v zádech a vstávají chlupy na těle. A to je případ i Podivného případu Dr. Jekylla a pana Hyda.
Příběh se odvíjí zpočátku jako dobrodružně-kriminální případ pátrání po tajemství a identitě jisté osoby, aby se pomalu, takřka neznatelně přeměňoval v napínavou, ne zjevně, ale plíživě vzrůstající děsivou historku o podstatě a poměru zla a dobra v člověku. R. L. Stevenson příběh začal psát v době, kdy se aktivně zabýval otázkou "prazákladní rozdvojenosti člověka" a to hlavně z mravního hlediska. Tedy otázkou dobra a zla v lidském charakteru. V závěrečné části, což je vlastně Jekyllova zpověď, dobře rozvíjí teorii dobra a zla v člověku. Tak se Podivuhodný příběh Dr. Jekylla a pana Hyda stává takřka filosofickým a částečně i sociologickým traktátem o povaze lidského zla a dobra. Někteří učenci, myslitelé a filosofové (často nábožensky/křesťansky založení) tvrdí, že člověk je v podstatě zlý, že všechno dobro v něm pochází od boha a vytváří se v něm vírou a službou bohu. Jiní, např. ruský vědec, přírodovědec a anarchokomunista P. A. Kropotkin naopak tvrdí, že člověk se rodí v podstatě dobrý a zlo v něm je výsledkem výchovy, okolí a prostředí, v němž je vychováván a které ho obklopuje a utváří. Někteří pak tuto teorii rozvíjí ještě tím, že zlo a dobro je v človeku přítomné takřka stejně a jde jen o to, které z těchto vlastností dá člověk průchod závisle na svých tužbách a okolní společnosti. I o tom je Stevensonův příběh.
Dr. Jekyll ve své "zpovědi" píše: "To, co povím dále, je ovšem jen teoretická domněnka - nemohu tvrdit, že to vím, ale pokládám to za nejpravděpodobnější vysvětlení. Zlá stránka mé povahy, která účinkem drogy ve mně získala drtivou převahu, nebyla tak silná a vyvinutá jako ta dobrá, které jsem se před chvíli zbavil. A pak, při životě, jaký jsem vedl, tedy z devíti desetin konec konců přece jen ovládaném prací, ctností a sebezapřením, měla mnohem menší příležitost uplatnit se a vyčerpat. [...] Tak jako jednomu vyzařovala z obličeje blahovůle, měl ten druhý ve tváři zřejmě a jasně vepsáno zlo. To zlo, o němž jsem konec konců stále přesvědčen, že je smrtelnou stránkou člověka, rovněž poznamenalo i tělo zohavením a zchátralostí. [...] Pozoroval jsem, že když jsem se vtělil do podoby Edwarda Hyda, nemohl se mi zprvu nikdo přiblížit bez očividné fyzické bázně. Soudím, že snad proto, poněvadž ve všech lidských tvorech, s nimiž máme co činit, je směsice dobra a zla, jenom Edward Hyde, jediný z veškerého lidstva, byl čisté zlo."
I pro genezi zápletky nemusel Stevenson chodit daleko. Jeho zdravotní potíže jej totiž donutily jako lék používat jistý přípravek z opia. Patrně pod jeho vlivem se mu zdál sen, v němž kdosi změnil svou podobu po požití jakési drogy. Pak už Stevensonovi zbylo jen příběh sepsat. První verzi dal přečíst své ženě, která ji, jako čistě a pouze jen strašidelnou, bez rozvinutí alegorické roviny, kterou příběh obsahoval, silně zkritizovala. Stevenson první náčrt roztrhal a po čase napsal konečnou verzi, která se stala slavnou a čtenou.
Stevenson nikdy nebyl spisovatel typu Dostojevského nebo z naší doby např. Stephena Kinga, kteří si hráli se slovy a dokázali jistou věc, úkon či podobu barvitě popsat na třech stranách a dvaceti odstavcích. Psal přímo, zkratkovitě a jasně. Nikdy si neliboval v rozsáhlých charakterech postav a květnatém budování zápletky a pointy. V případě Jekylla a Hyda to je velké plus. Nijak dlouhý spisek je sice krátký, běží rychle vpřed, bez jakýchkoliv odboček a zabředávání do popisností, přesto dokáže napětí a vzrůstající děsivost celého příběhu, budovat již od prvních vět. Vždyť už jen představa číst někdy koncem 19. století o člověku, který povalí osmiletou holčičku a bez jakéhokoliv pozastavení na ni šlápne, nebo který holí umlátí člověka a pak po něm ještě začne skákat a dupat, je svým způsobem děsivá. Stejně jako Jekyllův popis, jak se ráno probudí a zjistí, nekouká na svou ruku, ale na ruku Hydovu.
Za jediné a podstatné negativum příběhu vidím fakt, se kterým jsem se u Stevensona setkal již podruhé. Již v Ostrově pokladů, který psal v podstatě jako seriál na pokračování a rozhodl se jej vyprávět z pohledu mladého hrdiny, se dostal do slepého bodu, kdy musel popsat události, které však nemohl odvyprávět mladičký hrdina, protože se jich nezúčastnil. Stejně tak v příběhu o Jekyllovi a Hydovi, který se odvíjí z pohledu advokáta Uttersona a je vyprávěn vlastně jako jeho vlastní příběh, nemohl (i když, při troše dobré vůle by to podle mě zvládl) odhalit Jekyllovy pohnutky svých pokusů a pokusy samotné. Proto se uchýlil k menšímu úskoku a všechny tyto věci slovy samotného Jekylla odhalil v podobě Jekyllova dopisu, působícímu jako zpověď, který je poslední částí příběhu. To podle mě trošku atmosféru příběhu narušuje, jak já bych to nazval, nutným pozávěrečným vysvětlením. Příběh normálně začne, vyhrotí se a skončí. Čtenář/čtenářka při jeho čtení a odhalování dalších a dalších pozadí příběhu, již něco začíná tušit, ale příběh najednou skončí, aniž by odhalil hlavní pointu, ta musí být takřka polopatě vysvětlena v tzv. dodatku, který ve Stevensonově příběhu tvoří právě Jekyllův dopis. To trošku narušuje celou atmosféru příběhu a ubírá na jeho tajemnosti a děsivosti. Tehdy se tak některé romány psaly, je to však styl, který mi nění moc po chuti.
Příběh Jekylla a Hyda se zcela jistě dá považovat za jeden ze základů strašidelné a děsivé literatury, už jen proto, že se stal jedním ze základních kamenů mnoha jiných příběhů stojících na podobné nebo takřka identické zápletce a pointě. Je do mrazivý a děsivý příběh, který se dobře čte a samotná jeho četba vyvolává spoustu otázek k přemýšlení.
Nezastírám, že jsem do knihy, jako horrorový fanoušek, šel hlavně kvůli Jekyllovi a Hydeovi, ale i další dvě povídky se čtou strašně dobře a rozhodně nebudete zklamáni.
Navíc, tuhle knižní edici mám neobyčejně rád.
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)
![2004: Český horor 2004: Český horor](https://www.databazeknih.cz/img/books/89_/89908/2004-cesky-horor-89908.jpg?v=1317209570)
Antologie 2004: Český horor si bezesporu zaslouží pochvalu již pouze za svou samotnou existenci. Vždyť kolik existuje čistě českých (československých) antologií věnujících se hororovému žánru? Tohle je za nějakých 18 let, co se brouzdám krvavými a strašidelnými příběhy zatím jediná, co se mi dostala do ruky.
Je však třeba říct, že ačkoliv úctyhodný počin, naneštěstí kvalitativně nedopadl až moc dobře. V úvodu editor Antonín Kudláč píše, že se: "traduje [...] , že český horor vlastně neexistuje, že to, co bývá u českých autorů někdy označováno za horor, jsou ve skutečnosti příběhy s tajemstvím, u nichž není hlavním cílem vzbudit ve čtenáři hrůzu, ale řešit různé sociální nebo filosofické otázky. A že pokud se někdo někdy ojediněle u nás o horor pokusil, dopadlo to špatně a výsledkem byl jen nepůvodní kýč." 2004: Český horor toto tvrzení jak vyvrací, tak i potvrzuje. Stránky jednotlivých povídek zpravidla odhalují a odvíjejí klasická hororová témata (duch, pomsta, překvapivé odhalení vraha, uzavření a vysvětlení kdysi v minulosti prožitého strašidelného zážitku) a to v různé kvalitě zpracování. Některé profláklé příběhy jsou napsány hodně dobře a čtivě, naopak, některé neotřelé náměty to odnášejí zpracováním, zdlouhavostí a vtírající se nudou.
Ze všech spisovatelů a spisovatelek, které zde mají po jedné povídce, jsem se zatím setkal jen s tvorbou Svatopluka Doseděla a tento člověk horor umí a chápe ho. Ostaní pro mě tak napůl byli/y milým či nemilým překvapením.
Snídaně Ondřeje Neffa je zrovna právě onen nepůvodní kýč. Rádoby psychologický horor, jedno velké klišé, jedna velká nuda. Někde jsem četl, že u knih je nejdůležitějších prvních 10 stránek, které buď zaujmou nebo ne. Proto umístit tuto povídku jako první v antologii, která by měla být něčím jako reprezentativním výběrem českého hororu, považuji za obrovskou chybu a omyl. Neff by asi měl zůstat u sci-fi. Jde o příběh muže vnitřně psychologicky se trápícího u snídaně se svou ženou. 0%
Říkali mi dědečku Filipa Gotfrida je naprostý opak. Vynikající duchařina, hodně dobře a napínavě napsaná, u níž nejlíp funguje to, že se odehrává ve známém prostředí. Asi každý/á z nás jednou navštívil/a Prahu, procházel/a se kolem Hlavního nádraží, nebo zavítal/a do zmiňovaných čtvrtí. 100%
Hádes 2020 Jaroslava A. Poláka je opět duchařina, z blízké budoucnosti. Krátká, úderná, určitě jste už podobný příběh četli/y nebo viděli/y zfilmovaný, ale Polák to dokázal podat inovativně a zajímavě. Že to není nic extra originálního při čtení vůbec nevadí a ani to nepřijde na mysl. 70%
Bezejmenný rukopis Jaroslava Jirana je divná povídka. Jistého spisovatele něco nutí po nocích psát děsivý příběh. Během psaní se přenáší zhruba o století zpět do Londýna... Zpočátku je povídka zajímavá, člověk čeká co se z toho vyvine. Jenže je strašně zdlouhavá a ke konci již začíná nudit, a to natolik, že ho závěr povídky ani nijak nezasáhne a nepřekvapí. Ostatně i onen samotný konec se dost přičiňuje o nízké hodnocení. 40%
Křivoklátská bestie Otomara Dvořáka operuje s klasickým tématem neznámého zabijáka. Problémem jinak dobře napsané, tak akorát krátké (přesně vystihující anglický výraz short-story) povídky je, že pointa vás trkne už na třetí straně z celkových deseti, které povídka zabírá. A to není moc dobré renomé. 60%
Karneval Miroslava W. Štěpánka je dobrá povídka, ale špatný horor. Obsah a děj povídky, odehrávající se za protektorátu, je hodně zajímavé čtení, místy ale dost zmatené a nepřehledné. Nevěděl jsem, jestli to co zrovna čtu je realita, nějaká představa, sen, či vidina. A to se občas měnilo takřka z věty na větu. Taky mi trochu utekl smysl toho hororového na povídce... 50%
Sagor Jaroslava Velinského považuji za klenot celé sbírky. Velice krátká, přesto jako dobře sednoucí facka úderná povídka o nečekaném lesním objevu. Žádné dlouhé okecávání, nemilosrdně a bez ohlížení kupředu. Na pouhých sedmi stranách směstnány všechny ingredience, které tvoří dobrý horor - humor, překvapení, napětí, strach, bezmoc.... 100%
Nezavěšuj! Volá ti tvůj kat Jany Moravcové je dobře rozjetá povídka o záhadných pohřebních partech, které dostávají dva sousedi. Napínavé, částečně detektivní povídce však podrazí nohy hodně slabá pointa, která by byla schopna celý příběh vyřadit z žánrových mantinelů hororu. Přesto dobré čtení. 80%
Na jejich straně je čas... Svatopluka Doseděla je takřka rutinní práce. O kvalitách Dosedělova hororu jsem se přesvědčil již v jeho sbírce Krvavá hostina, tady předvedl svým způsobem zajímavou věc - hodně dobrým způsobem dokázal napsat a odvyprávět naprosto klišovitou zápletku. Zde mu evidentně dalo více práce samotný příběh napsat, než ho vymyslet. 90%
Starý hřbitov Anny Šochové je zvláštní duchařská povídka. Zvláštní v tom, že se to ani jako horor (přes jeho klasické propriety, které obsahuje) netváří, ale přesto jím je. Povídka je zajímavá, čtivá, se svébytným smyslem pro humor a hlavně - má zajímavý styl vyprávění. 80%
Přijdu k vám dnes v noci Tomáše Němce je poměrně nudná a zbytečně zdlouhavá jakoby duchařina. Místy i dost předvídatelná. Noc strávená ve starém rodném domě, která vyvolá vzpomínky na minulost, jejíž kruh se zrovna v tuto danou noc uzavře. Již mnohokrát ztvárněno. Nečte se to špatně a má to trošku překvapivý konec. 50%
Vypočítám-li průměr z hodnocení jednotlivých povídek, vychází 65%, dle pravidel matematiky bych měl zaokrouhlit nahoru (tedy na 70%), já jsem však, s ohledem na celkový dojem z přečtení knihy, nucen zaokrouhlit dolů, tedy na 60%.
![3 z 5 3 z 5](img/content/points/3.png)
![Sémě mrtvých Sémě mrtvých](https://www.databazeknih.cz/img/books/30_/3029/nekroskop-v-seme-mrtvych-3029.jpg?v=1232231144)
Sémě mrtvých opět tvoří dvě opět zcela jasně a zřetelně oddělené linie příběhu, které se spojí v závěru do jednoho celku. Někdo brutálně vraždí mladé dívky. Harry Keogh je těmito mrtvými dívkami požádán, aby případ vyřešil a odhalil vraha. Použije schopnost získanou od vampýra Janose a jednu z obětí vzkřísí zpět k životu. Dostane se na stopu vraha, který ač není vůbec vampýr, jedná stejně brutálně, je ztělesněním čistého zla. Harry si uvědomuje, že to je jeho poslední případ, dostavují se totiž známky a projevy jeho předešlé chyby, kdy vpustil Faethora do své mysli. Harryho mysl byla nakažena vampýřím zlem a on se pomalu začíná měnit ve vampýra. To si uvědomuje i britská pobočka E, která je odhodlána Harryho zneškodnit a konečně se tak jednou provždy zbavit upírů. Jediný, kdo Harrymu zůstal, je Darcy Clarke, přítel, který jediný mu věří a důvěřuje. Harry cítí, jak se postupně proměňuje a proto se rozhodne po vyřešení případu odejít do jiné dimenze, v níž před lety bojoval proti upírům. Druhá linie příběhu vypráví osudy Šejtise, Fesse a Arkise, upířích vládců z jiné dimenze, kteří po porážce v boji s Harrym a Obyvatelem zahrady uprchli do ledových pustin. Zde objeví sídlo jednoho z prvních vampýrů Šejtána, který se chce vrátit zpět - na vrchol, k moci a ovládnout postupně celý svět i jiné jeho dimenze. Poté, co Harry vstoupí do jiné dimenze mu nezbude, než se s nimi po boku Karen opět utkat. Tentokrát však vítězství není tak jisté....
Sémě mrtvých uzavírá jednu celou kapitolu Nekroskopa, jeho životních osudů a peripetií, jeho věčného boje s vampýry. Uzavírá celou jednu dějinnou epochu Nekroskopových osudů.
Vrací se zpět pár Harryho přátel z předešlých částí - Darcy Clarke, Zek či Trevor Jordan, kterého zabil Janos Ferenczy v Řeči mrtvých, vrátí se dokonce i Harryho syn Harry junior, který si však již pomalu přestává být vědom sám sebe. Kromě nich se vrací i několik upírů ze Zdroje - Šejtis a jeho kolegové, a překvapivě i upírská vládkyně Karen. Vrací se i Faethor a Möbius, jehož proslovy už jsou dost mimo... Kromě nich samozřejmě několik nových postav - starý upíří vládce Šejtán, Penny Sendersová, jedna z obětí brutálního vraha, nezvykle brutální vrah a samozřejmě pár nových agentů z pobočky E.
Ač z počátku příběh plyne ve dvou různých rovinách, oddělených jednotlivými částmi, obě části jsou srovnatelně zajímavé a dobré. Skoro takřka čistě detektivní část Harryho pátrání po vrahovi dívek postupně graduje do hororové akce, v níž nechybí vzkřišování mrtvých, vrahovo masakrování nevinných dívek či v závěru jeho životní příběh, nemluvě již o samotného Harryho proměně. Tuto část bych trochu přirovnal k příběhu Juliana Bodescua z Vampýrů. Možná neprozradím moc, když řeknu, že vrah sice není vampýr, ale nechutný, brutální a zvrácený je skoro stejně, ne-li více. V té druhé rovině, popisující osudy Šejtise, se příběh vrací k v podstatě gotickému hororu, děj je napínavý, má hustou atmosféru, pozvolně nabírá na děsivosti.
Jestliže jsem v recenzi na Řeč mrtvých zmiňoval, že se Lumley konečně nebránil pootevřít brány morbiditě, nechutnosti a ryzí živočišné a otevřené sexualitě, v Sémě mrtvých se rozjel naplno. Vrahovy hrátky jsou nezvykle nechutně brutální, až by se z nich slabším povahám mohl zvednout žaludek. Stejně tak sexuální hrátky Harryho s vládkyní Karen jsou bizarnost non plus ultra, zde možná Lumley již překročil hranici jakés takés reality a dobrého vkusu. Jde jen o to, považovat to za plus či mínus příběhu.
Obě části příběhu sedí, jsou již čistě hororové a v závěru zapadnou do jednolitého celku (ač spolu nemají takřka nic společného). Dojde vlastně jen k vyústění Harryho osudů, konečnému boji s upíry, který se má stát jejich armageddonem. Jenže, nebyl-by to Lumley, aby to nedopadlo jak by se čekalo.
Musím říct, že na můj vkus až moc spektakulární a původní mystický závěr celé jedné série mě moc nepotěšil. Ač by se svým způsobem mohl zdát logický, na můj vkus je až moc filosofický a paranormální. Podtrhl stoličku celému v podstatě na hranici realistična a uvěřitelnosti stojícímu příběhu. Stal se tak maličkou černou skvrnou na celé linii příběhu. Lumley se podle mě nechal moc unést a ve snaze zakončit celou sérii nějak spektakulárně a bombasticky to celé pokazil. Nechal do svého celou dobu takřka čistě hororového příběhu proniknout stopy fantasy (možná ovlivněn vzrůstající oblibou tohoto žánru) a docílil akorát toho, že závěr Nekroskopa hodil někam, s čím celý průběh příběhu jen občas koketoval (rozhovory Harryho s Möbiem), ale jinak nijak moc nekolidoval.
Přesto všechno považuji Sémě mrtvých za druhou nejlepší knihu Nekroskopa, až na svůj konec poměrně dobře ukončující jednu linii příběhu. S Harrym se už zřejmě nikdy nesetkáme (tedy doufám, že ne).
Příběh však nekončí. Pokračuje trilogií Svět vampýrů. Jejími hrdiny mají být synové Harryho Keogha a cikánské ženy. Mají se vrátit i upíří vládci - krutější a nemilosrdnější než dřív. Ale o tom snad už jindy...
![5 z 5 5 z 5](img/content/points/5.png)
![Řeč mrtvých Řeč mrtvých](https://www.databazeknih.cz/img/books/29_/2943/nekroskop-iv-rec-mrtvych-2943.jpg?v=1232224866)
Přestože Harry přišel o svou schopnost nekroskopa, tedy hovořit s mrtvými, ti se mu všemožně snaží sdělit, že po světě chodí další upír - reinkarnovaný vlastní syn Faethora Janos Ferenczy. Harry žije poklidným životem, nedokáže mluvit s mrtvými, nedokáže cestovat möbiovým kontinuem. Dál pracuje pro britskou pobočku E, která na něj nasadila svého člověka, neboť Harrymu moc nevěří, že o své schopnosti přišel. Sovětská pobočka se naopak Harryho a návratu jeho schopností bojí natolik, že získá na svou stranu vysoce postaveného agenta britské pobočky, aby ho zabil. V Řecku se ztratí dva britští agenti z pobočky E, Harry se k vyšetřování připojí a spojí tak své osudy s Janosem. Janos má své specifické schopnosti, umí vzkřísit mrtvé a využívat jejich služeb, umí i nahlížet do budoucnosti, do jedné z mnoha budoucností. Vše vede k nevyhnutelnému střetu mezi Harrym a Janosem. Ví to Harry, který však rovněž ví, že bez svých schopností je na Janose krátký, proto mu nezbude nic jiného, než se spojit s Faethorem, který si chce jeho prostřednictvím vyřídit své nevyřízené účty s Janosem, a vpustit ho do své mysli, aby mu jeho schopnosti pomohl obnovit. Jenže dobře ví, jak jsou vampýři prohnaní a prolhaní. Ví to i Janos, který nahlédl do budoucnosti, která mu ukázala, že ze souboje Janose a Harryho vyjde vítězně vampýr. Jenže to je jen jedna z možných budoucností, navíc se dá vyložit všelijak.
Řeč mrtvých vrací Nekroskopovy osudy zpět na zem, do naší dimenze. Vrací se i několik známých postav, např. Zek, s níž se Harry krátce setkal již ve Vampýrech a zažil s ní dobrodružství ve Zdroji, Jazz Simmons ze Zdroje a Darcy Clark, mezi nimiž se buduje přátelství na život a na smrt již od Vampýrů. Kromě nich se objevuje spousta nových postav. Hlavní padouch Janos, o němž již párkrát padla zmínka v předešlých částech, na scénu však plně nastupuje až teď. Sandra, Harryho milenka a tajná agentka britské pobočky E, která na něj byla nasazená. Wellesley, nový vedoucí britské pobočky E, jehož sověti donutili pokusit se Harryho zabít.
I v Řeči Mrtvých Lumley pokračuje v několika zdánlivě paralelních příbězích, zde už však nejsou tak jasně ohraničené, jako tomu bylo v předešlých částech. Opět se dozvíme něco z Faethorovy minulosti, hlavně ve spojitosti s jeho synem Janosem, tentokrát se ale příběh točí hlavně kolem samotného Harryho, jeho peripetií se ztracenými schopnostmi, bezmocí nemoci hovořit s mrtvými, kteří se s ním všemožně snaží navázat kontakt a varovat ho před nebezpečím. A také jeho rozpaků z pochopení nutnosti a nezbytnosti spojit se s prolhaným, sebestředným a ctižádostivým Faethorem a vpustit ho do své mysli.
Příběh nás postupně zavede do různých koutů země, z Anglie se podíváme do Rumunska, Řecka a tradičně sovětského Ruska. Vrací se zpět špionážní linie příběhu, která je však konečně řádně propojena s tou vampýrskou, hororovou linií příběhu, nepůsobí tak odtrženě. Akce je zde dobře proložena hororovými okamžiky. Po až směšně působících vampýrech ze Zdroje, Janos působí jako dokonalá ikona vampyrismu. Chová se a jedná přesně tak, jak by jsme od vampýra očekávali. Je lstivý, mazaný, nemilosrdný, krutý a přitom svým způsobem namyšlený a až nezdravě sebejistý.
Když jsem před necelými deseti lety Řeč mrtvých četl poprvé, vůbec mě ta kniha nebavila. Připadala mi strašně "ukecaná". Myšlenkové rozhovory mezi Harrym a Faethorem jsou místy nezáživné a až příliš dlouhé. Byly taky tím jediným, co mi z knihy v paměti utkvělo. Proto jsem ke knize po letech přistupoval vcelku neochotně a bral jsem to jako nutnost osvěžit si pamět a zastrčit chybějící kousky do skládačky, abych se mohl konečně dostat k pátému dílu. O to větší bylo mé překvapení, jak dobrá, čtivá a napínavá kniha to přece jenom nakonec je. Je přijatelně akční, z větší části dobře hororová, napínavá a zajímavá. Lumley konečně, zřejmě povzbuzen a navnaděn předchozím dílem, popouští uzdu bizarnosti, nevyhýbá se ani otevřeným sexuálním scénám, které nijak neromantizuje (incestní vztah Janose s matkou). Po slabším Nekroskopovi a trochu jiném Zdroji do toho Lumley jde opět naplno a hororově.
Nechybí tradiční filosofické pasáže o času, lidském životě, vesmíru, podstatě života, matematice. A ač je z toho Lumley "obviňován" a sám to popírá, v Řeči mrtvých dochází i k odkazu na temný lovecraftův svět - zmínky o cizí řeči Cthulhu: "OGTHROD AI´F, GEB´L - EE´H, YOG-SOTHOTH, ´NGAH´NG AI´Y, ZHRO!" hovoří za vše
Řeč mrtvých již evidentně nastupuje cestu k původně závěrečnému pátému dílu série. Po přečtení kterékoliv předešlé knihy Nekroskopa nebylo jisté, s čím se Lumley vytasí v díle následujícím. Mohli/y jsme očekávat cokoliv a minimálně Zdroj byl velkým překvapením. U Čeči mrtvých je tomu jinak. Závěr knihy, jako by psala Královna koloběžka - končí i nekončí dobře a dost napovídá o tom, co se bude dít v díle následujícím. Svým způsobem s ním totiž tvoří uzavřenější celek. Je evidentní, že to, co v závěru knihy začíná, bude muset být v další části vysvětleno, rozvinuto. Není možné, aby to bylo opominuto a příběh opět odskočil někam jinam.
Český překlad pokračuje v kvalitě nastoupené u Vampýrů. Nesrovnalosti, překlepy, kostrbatost Nekroskopa jsou vampýrudík dávno pryč a zapomenuty.
Měl-li bych zmínit nějaké negativum, budou to zřejmě již zmíněné rozhovory Harryho s Faethorem (vyjma Faethorova historického vyprávění - tyto části, a nejen v Řeči mrtvých, ale i v jiných dílech, považuji za nejlepší pasáže vůbec) či rozhovory Harryho s Möbiusem, které, hlavně ze strany Möbiuse, nabírají pro mě nepříjemný náboženský podtext.
Z pěti částí série, co jsem četl, je Řeč mrtvých třetí nejlepší, postrádá do mysli se vkrádající nudnost Nekroskopa, či ze série vybočující jinakost Zdroje. Téměř se vrací k dokonalosti Vampýrů. 90%
![5 z 5 5 z 5](img/content/points/5.png)
![Americké psycho Americké psycho](https://www.databazeknih.cz/img/books/81_/8124/americke-psycho-PU4-8124.jpg?v=1558374637)
"Vracím se z Central Parku. Poblíž zoo, na místě, kde jsem nedávno zabil McCaffreyova kluka, teď krmím toulavé psy kusy Ursulina mozku."
Kdyby jste ve slovníku hledali pojem "yuppie", zcela jistě by jste vedle něj nalezli jméno Patrick Bateman. Tento mladý právník má totiž (zdánlivě) vše, co by si spousta dnešních lidí přála - jistou dobře placenou práci zajišťující vynikající postavení ve společnosti, na níž však díky svému rodinnému původu není závislý, naprostou finanční svobodu, značkové oblečení, vysoký životní styl, oddanou přítelkyni, hromadu milenek, stálý přístup k drogám a prostitutkám. Pohybuje se ve vybrané společnosti, navštěvuje nejvybranější restaurace, má přehled o celkovém dění a jednu velkou výhodu - nikdo si nepamatuje jeho skutečné jméno a spousta lidí ho pokládá za někoho jiného. Mimoto má zálibu v masových a sériových vrazích. Cestu ze své totálně odcizené a "nudné" "high" existence a nové vzrušující zážitky, dokazující jeho bytí, hledá ve vraždění, mučení, nekrofilii a kanibalismu. Batemana se stále více zmocňuje paranoia a každým dnem se hlouběji propadá do temnoty šílenství. Postupně tak za sebou nechává první míle své dráhy sériového vraha.
Bret Easton Ellis svým románem vytvořil jednu z mnoha genezí sériového vraha.
Bylo by hodně jednoduché a svým způsobem laciné "odsoudit" jeho román jako ironický a svým způsobem bizarně humorný útok proti yuppie vyšší třídě, jednoduše proti těm bohatým sviním, které již neví, co by. Ono tomu samozřejmě částečně i tak je, Ellisovi se, myslím, že výborně, podařilo nastínit obyčejný život těchto lidí se všemi jejich radostmi (lithium, valium, kokain, prostitutky, příležitostný a jednorázový sex bez ohledu na jeho následky, neboť např. pravděpodobnost nakažení virem HIV je "žádná celá nula nula nic", získávat vybrané delikátní a vysoce kvalitní věci bez ohledu na jejich finanční stránku, práci nevykonávat, ale jen tak v ní přežívat) i strastmi (pořád dávat pozor, zda někdo není výš než já a pokud ano, pídit se po tom proč a jak tento stav změnit, je můj účes neustále dokonalý? (i poté, co jsem zrovna osouložil a na kousky rozkrájel dvě ženy?), hodí se tyto ponožky k tomuto saku?, neohrozí mou pověst, když se dneska navečeřím zrovna v této restauraci s těmito lidmi?). Tato životní rovina nám při čtení může připadat směšná (já sám jsem se při čtení několikrát neubránil pošklebkům), jenže pak nám dojde (občas z vlastní zkušenosti), že je to krutá realita.
Na první pohled se to nezdá a prvních pár desítek stran knihy se vkrádá pocit, že je tomu právě naopak, ale Ellis si s tímto pozadím, i když vyloženě u Batemana to je i jeden z hlavních motorů jeho konání, opravdu pohrál do nejmenších detailů.
Americké psycho je psáno jakoby deníkovou formou. Děj vypráví Bateman sám, což Ellisovi umožnilo několik opravdu vymazlených vychytávek - tři kapitoly např. tvoří Batemanovy recenze na nahrávky některých kapel, hned druhá kapitola popisující jedno Batemanovo ráno ztrávené v koupelně mě málem donutila knihu odložit a dále ji nečíst, je to ten největší humus, co jsem kdy četl a při tom jde jen a pouze o popis Batemanovy starosti o pleť a vzhled svého těla (tedy jeho běžné ranní hygieny).
Tyto jednotlivé kapitoly jsou jakoby rozházené, občas jsem přemýšlel, zda nenarušují chronologii příběhu a nepřeskakují v čase tam a zpět. Některé z kapitol jako by s celým dějem neměly vůbec nic společného a čtenář/ka se neubrání přemýšlení, proč zde vlastně vůbec jsou a jakou mají s ostatním dějem souvislost (často nemají). Celé to působí jako skládání puzzle. Zpočátku se jeho dílky také zdají chaotické a je těžké si představit, že mohou tvořit jeden souvislý a jednolitý obraz. Jenže pak zjistíte, že tenhle kousek skládačky pasuje k tomuhle, onen zase k jinému a pomalu ale jistě se začnou vynořovat shluky kousíčků, které k sobě pasují a po dosazení posledního kousku máte jeden velký obraz, kde vše je na správném místě.
Americké psycho je svým způsobem (a hlavně i díky výše řečenému) těžký kousek a těžká četba. K něčemu podstatnému, právě TOMU podstatnému (hlavně i díky filmové verzi, či samotnému "ohlasu" knihy, převážně známému - jak rád bych při čtení o příběhu nic nevěděl, možná by to čtení mělo úplně jiný rozměr) se kniha dostane až někde kolem strany 140. Pomineme-li Batemanův pro obyčejného čtenáře a obyčejnou čtenářku "nenormální" styl života, až někde kolem této stránky dojdeme k tomu, že s Batemanem není něco v pořádku. Tento fakt může způsobit, že se kniha bude jevit jako nudná a je tomu tak, rozjezd knihy je možná až příliš dlouhý a nezajímavý.
Jenže to, co Ellis možná pokazil na začátku, to ve druhé půlce knihy napravuje. Batemanova úchylka postupně nabírá na obrátkách, k jejímu ukojení používá různé nástroje a stále více se propadá do stavů beznadějné paranoie (výborná scéna, kdy k němu promlouvají lavičky v parku).
S odstupem času mi Americké psycho připadá jako výborná kniha (téměř na hranici dokonalosti), kterou si Ellis opravdu dopodrobna promyslel a napsal ji vynikajícím způsobem. Těsně po dočtení se mi to tak nezdálo. Síla jeho knihy totiž (mám z toho takový závěrečný dojem) nespočívá v jejím bezprostředním čtení, ale v tom čase po dočtení, kdy si urovnáváte dojmy a přemýšlíte o některých jejích částech. Ellis má navíc výborný vyprávěcí jazyk se spoustou unikátních slovních obratů, dvojsmyslů a schopností vložit do textu úchvatné drobnosti (např. zhruba dvouvětná scéna s bezdomovkyní chytající holuby mě zasáhla takovou silou, že jsem pak celý den nebyl schopen číst dále a pořád jsem si tu scénu musel v mysli přehrávat a smát se jí).
Kromě výborně napsaného románu se Ellisovi podařilo vytvořit svým způsobem kultovní, ale hlavně kontroverzní dílo. Americké psycho totiž vyburcovalo jednu z nejbouřlivějších afér v historii americké literatury. Nikdo ji nechtěl vydat, nakonec vyšla až v Anglii. Přesto ji několik knihkupců odmítlo prodávat. Nakladatelství Simon & Schuster, které mělo román vydat před vánoci v roce 1990 od smlouvy nakonec odstoupilo (i přesto, že již Ellisovi vyplatilo jednorázovou zálohu 300 000 dolarů). Pikantní na tom je, že k tomuto rozhodnutí došlo na základě pouhých dvou časopiseckých článků popisujících brutální scény románu, ani jeden z čelních představitelů nakladatelství (kteří o nevydání rozhodli) Ellisův rukopis nikdy nečetl. U dalšího nakladatelství byl Ellis požádán, aby nejproblematičtější scény vypustil, ten však trval na vydání románu v původní podobě. Kniha nakonec vyšla v roce 1991 v Anglii a není asi zvláštním překvapením, že k ní Ellis neuspořádal žádné přednáškové turné. Ta kniha to neměla zapotřebí, její pověst ji totiž předcházela. Ale tím to neskončilo.
Ve Spojených státech se kniha okamžitě stala politickou záležitostí, jako první se proti ní postavili feministky (nemám rád tenhle zevšeobecňující pojem, znám několik feministek, které s touto knihou nemají vůbec žádný problém). Předsedkyně losangelské pobočky Národní organizace žen Tammy Bruce ji označila za přímý návod, jak vraždit ženy. Anglické nakladatelství Picador odmítlo knihu vydat v paperbackové verzi, aby si ji nemohli koupit chudí, nevzdělaní a nezaměstnaní, což podle jejich názoru zřejmě byli potencionální násilníci. Jak ale v doslovu ke knize trefně podotkl Marcel Arbeit: "Představitelé nakladatelství patrně přehlédli, že protagonista románu má univerzitní vzdělání a topí se v penězích."
Kritika se nakonec rozdělila do dvou výrazných skupin. Ta první román odmítla s tím, že jde o neautentickou sadistickou pornografii a Ellisovi vyčetla, že se Batemanovi nepokusil vtisknout alespoň nějaký psychologický rozměr. Druhá ocenila Ellisovu snahu zachytit atmosféru odlidštěného/odcizeného konzumního světa osmdesátých let a román označila za ironickou nadsázku. Já sám bych se přikláněl k té druhé skupině. Batemanův psychologický rozměr totiž spočívá právě v tom, že ve svém odcizení se obyčejnému lidství se všemi jeho všedními existenčními problémy onen jasně daný psychologický rozměr nutně postrádá. Bateman projevuje jakési (ze své pozice sice trošku pokřivené) sociální cítění a jakýsi humanismus, má k těmto jevům a pocitům svůj vlastní postoj a své vlastní závěry (např. ten, že je mu zcela volné sociální postavení jeho obětí).
Ellis ve svém románu, na rozdíl od jiných tvůrců, např. Davida Lynche, násilí nijak neestetizuje, popisuje ho s chladným nezúčastněným cynismem, bez emocí a částečně, jak si mnozí všimli, i trochu dětinsky. Z četby nelze nijak určit Ellisův přístup a postoj k popisovaným jevům. Může je stejně tak odmítat, jako se na nich ukájet a forma, jakou to podává, nás nutí přiklánět se střídavě k oběma možnostem.
Nelze se vyhnout srovnání s filmovou verzí. Mě osobně těší, že jsem film viděl dříve než četl knihu, vyhnul jsem se totiž možnému zklamání. Kniha je jednoznačně lepší, film postrádá tu skvělou formu, kterou poskytuje román.
Americké psycho je román, který zraje. Čím je starší a čím více se dostáváme do kolotoče bulvárních rádoby zpráv a informací o uprdnutí kdejaké zbohatlické celebrity a jejích existenčních problémů s výběrem kabelky/obleku a životních tragédií v podobě jiné ženy/muže ve stejných šatech na stejném večírku, tím je kniha silnější a silnější. Zraje také odstupem od čtení. Jak jsem již zmínil, s několikadenním odstupem mi kniha přijde lepší, než bezprostředně po jejím přečtení. Nečte se lehce a mnohdy působí kostrbatě a nesouvisle. Román má své chyby, často je mu vyčítáno, že se Ellis ještě nenaučil psát. Můžeme na to přistoupit, nebo naopak můžeme prosazovat, že to je Ellisovou devizou, poznávacím znamením jeho tvůrčí práce. Je to jeho třetí román, četl jsem od něj jen jeho předcházející "Pravidla přitažlivosti" (zapomeňte na otřesnou filmovou verzi) a můžu prohlásit, že pokud Ellis opravdu neumí psát, alespoň se to učí. Některé pasáže či jednotlivé kapitoly, se tak nějak ztrácejí, svádějí z cesty, jako by zde byly jen pro určitý slovní obrat, či celkovou formu, která však nijak nekoliduje s dějem a jeho vyšlapanou cestičkou. Někdy z ní sejdou, jindy jdou naprosto jiným směrem.
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)
![Everville Everville](https://www.databazeknih.cz/img/books/41_/41510/everville-kniha-umeni-41510.jpg?v=1279525045)
Město Everville má pohnutou historii. Vzniklo za neobyčejných okolností. Na hoře vysoko nad městem stojí brána vedoucí na pobřeží jiného světa a ve městě pod ní není jediný člověk, jehož život by tím nebyl zasažen. K městu se upírají všechny cesty za Uměním. Kromě několika místních do jejichž životů zasáhne neobvyklý festivalový víkend, se zde opět střetnou cesty hrdinů a hrdinek z předchozího příběhu - Tesla Bombeckovou, Raula, Harryho D'Amoura a nakonec i Grilla zde přivede zvěst, že se vrátil Fletcher.
Po pěti letech se Clive Barker vrátil k některým hrdinům své knihy Velké a tajné show a kromě nových postav jim do cesty postavil další nepříjemné osudy spojené s hledáním Umění a snahou zabránit zničení našeho světa Iad Uroboros.
Opět se setkáme s Teslou, která se posledních pět let po svém snaží vypořádat se s událostmi v Palomo Grove, Grillem, jenž s vědomím rychle postupující choroby vytvoří systém zvaný Atol, který shromažďuje všechny reálné i neskutečné příběhy, jež by mohly, nebo nemusely, souviset s Uměním a Mořem Podstaty a Harry D'Amourem, který stále hledá skutečnou podobu Ďábla. Okrajově se setkáme i s Howiem, jeho ženou Jo-Beth, jejím bratrem Smrťákem Tommy-Rayem a proradným Kissoonem (o němž se konečně dozvíme pár osobních věcí). Kromě nich však do příběhu vstupuje mnoho nových postav - tvůrkyně Everville Maeve O'Connellová, podivný Owen Buddenbaum, jakási hmotná verze éterické Múzy, právník Erwin Toothaker, pro nějž se setkání s Kissoonem stane osudné, ne však konečné, sestra Phoebe Cobbová a její milenec Joe, zdánlivě bláznivý Seth a trojice podivných bytostí, které chtějí vidět další a další příběhy.
Nemohu říci, že by Everville byl špatným románem, nebo že by se špatně četl. Na to je Barker se svou představivostí a vypravěčskou schopností dobrým spisovatelem. Přesto se však nemohu ubránit pocitu jakési zbytečnosti, pověstného pytlíku, který je sice nafouknutý k prasknutí (samotný román je rozsáhlejší a ve svém obsahu a ději monumentálnější), ale když do něj udeříte, neozve se žádná třeskutá rána.
Abych pravdu řekl, kdykoliv na něj pomyslím, první, co mi na mysli vytane, jsou jeho chyby a spíše negativa, než pozitiva (těch opravdu moc není). Takže postupně.
Za nejzávažnější negativum považuji fakt, že jestliže bylo Velké a tajné show horrorem s letmým nádechem fantasy, u Everville je tomu přesně naopak. Je to čisté fantasy a nebýt krátkých výstupů Kissoona a Tommyho-Raye, horrorového by kniha neobsahovala vůbec nic. Fantasy to nemusí být špatné - Barkerova rozsáhlá představivost a schopnost dokonale slovy vybarvit nepozemské světy dělá dost. Jenže můj osobní problém je ten, že mě literární podoba fantasy prostě nebere. S tím se trochu pojí i další negativum - ve Velkém a tajném show bylo Moře Podstaty a jeho paralelní svět něčím tajemným, neskutečným, opravdu snovým světem. V Everville tento svět Barker obydlel "lidmi" a bytostmi, které se od těch pozemských takřka vůbec neliší. Přesně jak to Barker popisuje, když se Joe dostane do Moře Podstaty: "Dostal se do jiného světa a přitom zjistil, že se ten svět nijak neliší od toho, ve kterém žil až dosud." Ephemeris a Moře Podstaty, v předchozím příběhu záhadné, kouzelné a nadpřirozené, se najednou ukázaly být takřka totožné s naším světem, se všemi jeho problémy. Pro mne obrovské zklamání.
Dalším negativem je až moc velký počet (hlavních?) postav, což při vyprávění jejich příběhů způsobuje jistou roztříštěnost děje. Některé ty postavy se nakonec ukáží být pro hlavní příběh jaksi nepodstatné a to co prožívají nakonec vychází do prázdna (Joe, Noe, Toothaker). Kapitolou samou o sobě je pak zbytečně natahovaný závěr. Posledních zhruba 40-50 stran jsem četl již jen z donucení a hnán mým nutkavým pocitem dočíst rozečtenou knihu. Barker si je mohl klidně odpustit, nepřináší nic důležitého, jen jaksi narychlo uzavírají zbytečně moc rozvinuté dějové odbočky hlavního příběhu (Harry, Phoebe a Joe).
Když už rozebírám negativa, patří k nim částečně i český překlad. Respektive v jistých částech malá slovní zásoba překladatelky. Když si v jedné jediné větě přečtete jedno slovo třikrát (z čehož dvakrát mohlo být zcela jednoduše nahrazeno jinými slovy se stejným významem), hodně to tahá za oči a ztrácí se krása jinak magického jazyka. Prostě to zadrhne. Dost podstatně. A k tomu dojde v knize několikrát.
Everville je magický příběh boje dobra se zlem, metafyzickým světem plným podivných postav s komplikovaným jednáním a chováním. Milovníky a milovnice fantasy určitě potěší, ty, kdo čekají Barkerovský horror ale určitě zklame, stejně jako ty, kterým z očí strhne oponu právě onoho tajemného a krásného neznáma, jež v nich vytvořilo předchozí Velké a tajné show. Tomuto snovému zámku Everville podrazí základy. Zřejmě tím, že se pokouší jej rozvádět a více nás po něm povodit. Ale jak říká klasik, méně je někdy více. V tomto případe stoprocentně.
![3 z 5 3 z 5](img/content/points/3.png)
![Dějiny světa 1 Dějiny světa 1](https://www.databazeknih.cz/img/books/57_/57169/dejiny-sveta-1-RdP-57169.jpg?v=1518899853)
Kniha místy samozřejmě poplatná době a místu svého vzniku. Na druhou stranu ale umožňuje seznámit se s marx-leninským pohledem na historii a dějiny světa. Vypustí-li se marx-leninský úvod a různé marx-leninské poučky jen tu a tam rozeseté po celé knize (a zde toho ještě není moc, jsem zvědavý kolik toho bude v posledních svazcích), přesto zůstane spousta zajímavého čtení doplněného obrovskou spoustou doprovodných obrázků, fotek, kreseb a různých mapek. Prostě prvotní historie světa a lidstva v jedné obrovské (asi 5-ti kilovém? Byla fakt šichta to s sebou táhnout v batohu do práce :-) knize. Rozhodně zajímavá práce, která určitě stála mnoho času a úsilí, v jisté míře i poučná a vzdělávací.
![3 z 5 3 z 5](img/content/points/3.png)
![Zdroj Zdroj](https://www.databazeknih.cz/img/books/24_/24301/nekroskop-iii-zdroj-24301.jpg?v=1252007909)
Poté, co ruská pobočka zcela vymazala duši Aleca Kylea, Harry si přivlastnil jeho tělesnou schránku. Harry jr. i se svou matkou někam zmizeli a Harry je pořád hledá. Do Ruska je vyslán mladý britský agent Jazz Simmons, aby odhalil taje tzv. Projektu Perchorsk. Projekt Perchorsk měl být sovětskou protiváhou amerického systému SDI (tzv. hvězdných válek), při zkoušce však došlo k nehodě, která otevřela bránu do jiné dimenze. Z této brány již několikrát vystoupilo několik neuvěřitelných věcí. Jazz je zajat a donucen projít bránou. Svět na druhé straně brány je ovládán několika upířími vládci, je to svět, z nějž se do naší dimenze dostali upíři. Harry se domnívá, že jeho syn i s matkou se do tohoto světa ukryli a po poradě s mrtvým Faethorem Ferenczym, se rozhodne je tam jít hledat. Jenže v tomto jiném světě se schyluje k nelítostnému boji mezi upířími vládci v čele se Šejtisem a tajemným Obyvatelem zahrady...
Ve Zdroji Lumley přišel s poměrně dobrým nápadem. Poodhalit tajemství, odkud se na naší zemi, v naší dimenzi, vzali upíři. Nápad sice dobrý, se zpracováním bych to už tak světle neviděl.
Lumley je stále dobrý spisovatel, s popisem Projektu Perchorsk a jeho útrob si navýsost vyhrál, části odehrávající se v tomto projektu jsou zajímavé a čtivé, mají spád, zápletku, tajemství a místy jsou hororové. Naopak, části s Harry Keoghem, ještě než se dostane do jiné dimenze, mi přijdou docela nudné a nezáživné, sice zde opět rozmlouvá s Faethorem Ferenczym a dozvíme se něco více nejen o jeho historii, ale dokud se Harry nedostane do akce, je s ním nuda.
Kapitolou samou o sobě je jiná dimenze a život v něm. Na jednu stranu jde vidět, že nad tím Lumley dlouho přemýšlel a vymyslel ji skoro dokonale do nejpodrobnějších detailů (i když na nějaké nesrovnalosti by se při troše přemýšlení určitě narazilo, ale kdo by se v tom chtěl vrtat, no ne?), zpočátku se cizí svět zdá až úchvatný, zajímavý a překvapivý (jen mě tak napadá, proč ve skoro každém příběhu jiná dimenze má většinou gotickou nebo středověkou podobu?), jenže pak dojde na upíry, jejich sídla, poskoky a pomocníky a já začínal mít pocit, že Lumley své fantazii popustil uzdu až moc. Především, samotní upíři (a upírka!!!) mi připadali jako z moderních akčně-upírských filmových blábolů. Zkuste si prostě představit, že by se např. film Underworld odehrával v gotické době a prostředí. Upíři vůbec neděsí, nejde z nich strach, naopak, často jsem se jim a jejich chování musel smát. To je ale jediná podstatná vada na kráse jiné dimenze. Jinak to docela jde a je to i zajímavé (vztahy kočovníků, historie jiné dimenze a upírů v ní).
Jestliže mi první část připadala málo hororová, tahle mi přijde ještě méně, připadá mi to spíše jako mix sci-fi a fantasy, který (opět) v literární podobě ještě v únosné míře sedí pohromadě a docela funguje. Má to dobrý nápad, rozvádí to samotný příběh dál, přichází s něčím novým...
Za jediné vážnější negativum bych viděl již zmiňovanou přebujelou fantazii autora, mnohdy se více soustředí na popis určitých věcí (sídla upírů, jejich zařízení, poskoci atd.) než na samotný děj a občas prostě přehání.
Zmiňoval-li jsem u předešlých knih překlad, zde ho musím pochválit, nijak neskřípe, nebije do očí, prostě volně plyne s příběhem, který podává rozmanitou formou a rozsáhlou slovní zásobou. Oproti první knize je to radost číst.
Abych to shrnul - byl-li by Zdroj mé první setkání se sérií Nekroskop, asi bych se o další díly nezajímal. Protože však jsem světem Nekroskopa postupoval od začátku, neviděl bych Zdroj zase až tak kriticky, je to součást rozsáhlejšího děje, je to čtivé, akční, jen na můj vkus málo hororové.
Čte se to lépe než první Nekroskop, je to akčnější a záživnější, přesto musím dát stejné hodnocení. Tedy 70%
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)
![Vampýři Vampýři](https://www.databazeknih.cz/img/books/22_/22058/nekroskop-ii-vampyri-22058.jpg?v=1246707148)
Dragosani je "mrtev", Bronický zámek zpustošen, Harry Keogh přišel o své fyzické tělo, jeho psychická forma však přebývá v Möbiově kontinuu a s živými lidmi komunikuje prostřednictvím svého právě narozeného syna, Harryho juniora.
Harry se zjeví v pobočce E jejímu novému šéfovi Alecu Kyleovi a upozorní ho na nové nebezpečí. Ještě před Dragosanim nemrtvý vampýr Tibor Ferenczy "nakazil" nenarozeného Juliana Bodescua, jehož matka omdlela u Tiborovy hrobky. Jak Julian vyrůstal, učil se poznávat a ovládat své nadlidské schopnosti. Teď ovládá svou matku, tetu, sestřenici. Jeho mrtvý strýc se po třech dnech vrátil z hrobu zpět. Alec Kyle se pod Harryho vedením a s pomocí jeho znalostí musí vypořádat nejen s Julianem, ale hodlá svět zbavit samotného Tibora Ferenczyho. Julian navíc brzy zjistí, jakou hrozbu pro něj Harry a jeho syn představují. Bronický zámek a pobočka E v něm sídlící, se pomalu ale jistě vzpamatovává z Harryho frontálního útoku, což se Alecu Kyleovi stává osudným.
V pokračování Nekroskopa ta špionážní linie příběhu trochu ustoupila do pozadí a do popředí se dostal výborný upírský horor. Lumley si skvěle pohrál s částí příběhu věnující se genezi Juliana Budescua a jeho života. Dočkáme se i gotického hororu, to když nás příběh zavádí někdy do 10. století a my odhalíme historii Tibora Ferenczyho. I v současnosti však příběh zůstává náležitě hororový a k tomu přidává i nějakou tu akci.
I zde Lumley pokračuje ve svém zvyku vyprávět v jedné knize více příběhů, které dlouho působí i samostatně, aby se nakonec prolnuly v jeden celek. Jestliže v první knize jsme takřka po celou dobu odděleně sledovali příběhy Harryho Keogha a Dragosaniho, zde to je příběh Juliana Bodescua a příběh Tibora Ferenczyho.
Hodně mě v příběhu bavilo zapojení dalších ESPerů z pobočky E a různé jejich schopnosti. Např. Darcy Clarke (který se objeví i v dalších dílech) a jeho schopnost, která ho nutí opustit místo, kde mu hrozí nebezpečí.
Nechybí ani pro tuto sérii klasické filosofické pasáže o světě, matematice, prostoru, času, vesmíru jako takovém či lidském těle a duši. Není to však nic, co by příběh nějak narušovalo, jen krátké ostrůvky v jinak akčním příběhu. Mně osobně docela bavily.
Oproti prvnímu dílu se hodně zlepšil překlad. Není již tak kostrbatý a lze v něm odhalit jistou hru se slovy, došlo k viditelnému rozšíření slovní zásoby.
Vampýři jsou dobrým rozvinutím Nekroskopa se zajímavým a trošku neotřelým pohledem na upírství, jeho existenci, schopnosti či samotný průběh. Nijak však neopomíjí klasické mýty a legendy, tvořící základ žánru. Je to čtivá hororově akční jízda. Ze zatím pětice dílů, co jsem četl, považuji Vampýry za nejlepší část.
![5 z 5 5 z 5](img/content/points/5.png)
![Nekroskop Nekroskop](https://www.databazeknih.cz/img/books/24_/24300/nekroskop-nekroskop.jpg?v=1722595360)
Příběh se odehrává v 70. letech minulého století, na pozadí studené války. Harry Keogh během svých školních let objeví, že má jistou psychickou či parapsychologickou schopnost. Je Nekroskopem, jediným člověkem na světě, který dokáže hovořit s mrtvými. Mrtví mu předávají své znalosti, on je na oplátku uskutečňuje (jako autor např. vydává romány dlouho mrtvých spisovatelů). O Harrym se dozví šéf pobočky E, tajné organizace sdružující tzv. Espery - lidi s podobnými schopnostmi (telepaty, předvídače budoucnosti apod.) a hodlá ho zlanařit pro službu vlasti. Harry souhlasí, nejdříve však chce vyřídit jednu osobní věc - zjistí totiž, že jeho matka nezemřela při nehodě, ale byla zabita a chce ji pomstít. Přitom zkříží cestu agentu sovětské pobočky E, rumunovi Borisi Dragosanimu. Dragosani má taky jistou schopnost, jež získal od půltisíciletí nemrtvého upíra Tibora Ferenczyho, který se připletl k jeho početí a poznamenal ho. Dragosani také dokáže získat tajemství mrtvých lidí, ti mu jej však nedávají dobrovolně. Dragosani je Nekromant, krade znalosti mrtvých z jejich mrtvol. Tibor Dragosaniho hodlá využít pro své vzkříšení, Dragosani naopak chce Tiborovy schopnosti využít pro získání větší moci. Vše spěje k nevyhnutelnému střetu mezi Harrym, Tiborem, Dragosanim a sovětskou esperskou organizací sídlící na Bronickém zámku.
Vždycky, když se mě na Nekroskopa někdo zeptá, říkám, že je to upírský James Bond. Ač by toto přirovnání, které používám s velkou nadsázkou, mohlo spíše odrazovat, není se moc čeho bát. Lumley je dobrý spisovatel a dobrý vypravěč. Jeho příběh teče jako voda z kopce, strhne vás s sebou a knihu máte přečtenou, ani se nenadáte.
Nekroskop je první knihou z mnohadílné upírské ságy (nevím to přesně, ale existuje 10 až 12 dílů). Původně mělo být dílů jen pět, Lumley však nakonec napsal ještě několik dalších. Řekl bych, že když Lumley psal tuto první, věděl, že knih bude více, že příběh bude obsáhlejší, a podle toho i kniha vypadá. Označil bych ji za takovou uváděcí. Celý její děj, ač má svůj jasný začátek a konec, je trošku upovídanější, rozvleklejší a ne zase tak moc akční, jak by se na knihu podobného žánru patřilo. Sama o sobě, kdyby vyšla jen ona jediná, by trošku postrádala výraznějších kvalit. Tím, že nás uvádí do širšího příběhu, se zdá, že na samostatnou knihu se až příliš věnuje jistým věcem, které by v jedné jediné knize nemusely být až tak moc rozvíjeny. Vše, co se tady děje, však postupně, při čtení dalších osudů hlavních osudu, zapadá do skládačky uceleného příběhu.
Ač je Nekroskop hororem, postrádá výraznější a častější hororové úseky, mate tím, že se onen hororový základ schovává za maskou "špionážního" románu, avšak vše zde řečené má své místo. Přesto všechno, je to záživné čtení, které vás vtáhne do děje.
Jako velké negativum českého vydání vidím překlad, který je místy jednotvárný (používání stále stejných slov, špatné řazení slov ve větách, jež místy tahá za oči) a viditelně ubírá na kvalitách Lumleyho spisovatelského umu. Také korektor/ka svou práci docela odflákl/a - v knize najdete spoustu překlepů a zapomenutých/opomenutých slov, které měly být vyhozeny.
To by nás, jako čtenáře a čtenářky, však rozhodně nemělo od čtení odrazovat, příběh se dobře vyvíjí a v dalších dílech nabírá na obrátkách.
Ač upírský subžánr není můj šálek kávy (pravdou je, že s literární upířinou jsem na tom lépe, než s filmovou), Nekroskop patří mezi mé oblíbené knihy (a obecně mezi oblíbené knižní série) a těším se na každý nový díl, který si pořídím (mám zatím pět knih).
Na závěr si neodpustím jednu čistě osobní poznámku. Největší výhodou Nekroskopa jako celku je, že je to kniha a tudíž musíte zapojit vlastní představivost. Ano, Nekroskop je z větší části "pouze" špionážní román, o upírech toho tady zase moc není (v dalších dílech se to rapidně zlepší), proto se děsím toho, že to nějakého chytráka napadne zfilmovat. Při dnešní podobě upírských filmů a cpaní akce do každého druhého filmu (a že by k tomu Nekroskop sváděl), by filmové zpracování, o němž mám skoro jasnou představu, jak by vypadalo (spojte Bonda s Underworldem nebo Bladem - děsná představa), příběhu jen a jen ubralo. Kniha funguje, funguje přesně a jasně, u filmu bych si tím jistej vůbec nebyl.
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)
![Krása nesmírná Krása nesmírná](https://www.databazeknih.cz/img/books/35_/35418/krasa-nesmirna-35418.jpg?v=1272554501)
Parádní pohádky místy se silně horrorovým (respektive strašidelným) nádechem (vařené děti atd.) a úchvatnými ilustracemi. Doufám, že ji má matka ještě někde má schovanou, abych ji, až bude čas, předal svému synovi. Tahle kniha prostě k dětství patří. A já bych si ji strašně rád přečetl i jako dospělý.
![5 z 5 5 z 5](img/content/points/5.png)
![Tichá hrůza Tichá hrůza](https://www.databazeknih.cz/img/books/17_/17096/ticha-hruza-H0N-17096.jpg?v=1424505291)
Antologie hororových povídek Tichá hrůza by mohla být oprávněně považována za nejlepší česky vydanou hororovou knihu. Já však půjdu proti proudu a ač je to výborná kniha, z horrorových antologií vydaných v češtině je u mě až na druhém místě. Korbářem vybrané a přeložené povídky jsou považovány za to nejlepší, co se v žánru hororové povídky objevilo. Chcete-li poznat sílu krátké povídky věnující se strachu, děsu a hrůze, Tichou hrůzu nelze než doporučit.
Knihu otvírají Ptáci Daphne du Marier. Povídku snad netřeba představovat, proslavilo ji hlavně Hitchkockovo filmové zpracování a zná ji doufám každý, kdo se o horor byť jen otřel. I přesto je však povídková a filmová podoba Ptáků podle mě mírně přeceňovaná.
Čekárna Roberta Aickmana patří k jedněm z nejlepších duchařských povídek. Zavede nás do nádražní čekárny, kde zažijeme zvláštní noc s nečekaným setkáním.
Opravdu silným zážitkem je povídka Henryho Kutnera
Byl to démon. Setkáme se s dětským pohledem na svět a vyrovnání se s netypickým obyvatelem rodinného domu, jeho odhalením, udržováním ho v klidu a konečným vypořádáním se s ním. Povídka se čte jedním dechem, drží a postupně graduje tempo, je neuvěřitelně temná, pochmurná a strašidelná.
Ray Bradbury je znám především jako sci-fi autor, v kterémžto žánru je považován za špičku. Nejen povídkou Zástup však dokazuje, že je stejně tak schopný coby hororový autor. Spallner prožije autonehodu, při níž si všimne abnormálně rychle se seběhnuvšímu davu přihlížejících. To ho rozruší natolik, že se o tento fenomém začne zajímat podrobněji. Jeho odhalení jsou děsivá.
Dalším výletem do duchařské oblasti jsou Boulterovi kanáři
Keitha Robertse. Vypráví příběh a neobvyklé objevy amatérského filmaře Boultera, který svou kamerou zachytí neobvyklé stíny.
Ke klasickým duchařským povídkám patří i Souboj Joan Vatsekové. Po přestěhování do nového domu začne Laurencově ženě Janine nadbíhat duch zemřelého bývalého obyvatele domu. Laurence to nejprve bere jako jistý rozmar Janine, nakonec mu nezbude, než o ní s duchem svést souboj.
Plášť Richarda Blocha nás přivede mezi upíry. Jakpak to asi dopadne, když si Henderson na jistý večírek pořídí upírský plášť?
Do světa neuvěřitelných a nepochopitelných jevů nás zavedou Meze Waltera Hortona od Johna Seymoura Sharnika. Vypráví příběh Waltera Hortona, který jednoho dne podlehne neodolatelnému nutkání sednou si za klavír a přehrát celou Chopinovu sonátu B-moll. Dále stačí jen podotknout, že nikdy předtím Horton za klavírem neseděl. Stane se z něj poté, co dokáže zahrát i jiné známé klavírní skaldby, uznávaný klavírní mistr? Odkud se bere hudba, kterou hraje?
Opravdu divnou a neprvoplánovitě hororovou povídkou je Specialita šéfkuchaře
Stanleyho Ellina. Na prví pohled nijak zvlášť zajímavý a pozvolna vyprávěný příběh návštěvníků jisté restaurace čekajících na specialitu šéfkuchaře do čtenáře a čtenářky celou svou silou udeří až po dočtení závěrečných slov povídky. V tom je její síla. Příběh nás postupně zavede do zapadlé restaurace a seznámí nás s jeho osazentstvem, menu a tím, jak to v ní chodí. Hlavním tahákem menu je specialita šéfkuchaře, o níž však nikdy nikdo neví, kdy bude na jídelním lístku. Povídku jste mohli vidět i v televizním zpracování České televize s vynikajícím Jiřím Lábusem.
Do tajů detektivního hororu nás zavede Muž s kožešinovým límcem
Cartera Dicksona.
Postapokalyptický Drzoun E. C. Tubba nás seznámí s upírem, ghúlem a vlkodlakem, kteří se setkají nad poklopem, pod nímž se ukrávají poslední lidé a debatují o životě.
Další Bradburyho povídka Malý vrah patří zřejmě k jeho nejznámějším hororovým zásekům. Mladá rodina si domů z porodnice přiveze dítě. Jenže postupně se začne zdát, že dítě není tím, čím se zdá být. Je to skutečnost? Nebo jen neoprávněné představy a domněnky? Děsivá fantazie způsobená novou realitou starostí o dítě, totální změnou dosud zaběhlého života? Možná, než začnou umírat první lidé.
Tak trochu do lovecraftovského světa nás zavede Vyzvánění Roberta Aickmana. Má vyzvánění sílu vzbudit mrtvé?
Muž, který zmizel
Roberta M. Coatese vypráví osudy muže, který přijde na to, že může kdykoliv zmizet.Je to výhoda, nebo prokletí?
Smrt na štědrý večer Stanleyho Ellina představí příběh jednoho domu, jedné smrti, jedněch obyvatel.
No a závěreční Letní hosté
Shirley Jacksonové nás seznámí s letními hosty obývající chatu mnohem déle, než je obvyklé.
Jak již bylo řečeno, navzdory datu původního vydání patří Tichá hrůza k reprezentativnímu představení toho nejlepšího, co můžeme v hororu objevit. O oblíbenosti této antologie svědčí mnohé zmínky a pozitivní ocenění jak samotných čtenářů, tak i českých laických i profesionálních fanoušků a fanynek hororu. Narazíte-li na ni, mohu jen vřele doporučit. Nejen ve filmové podobě, ale i v té literární se lze totiž setkat s perlami hororového žánru.
![5 z 5 5 z 5](img/content/points/5.png)
![Utkaný svět Utkaný svět](https://www.databazeknih.cz/img/books/61_/6144/utkany-svet-nLs-6144.jpg?v=1579502757)
Jednoho dne Cal Mooney hledá uprchlého holuba, který utekl z holubníku jeho otce. Hledání jej zavede až ke starému domu, který právě vystěhovávají. Zde se Cal poprvé setká s tajemným kobercem a nahlédne do cizího světa, který je v něm utkán. Setkání se pro Cala stává osudové a přivádí jej do neuvěřitelného dobrodružství, v němž se setká s bytostmi obývající tajemný utkaný svět. Spolu s vnučkou lidské (kukaččí) strážkyně Suzannou Parrishovou se zapojuje do boje o přežití a další existenci utkaného světa, do posledního souboje mezi Divotvůrci (silami dobra tajemného světa) a zla. O získání a ovládnutí koberce totiž zlo usiluje v podobě strašlivé Imakolaty a jejích dvou přízračných sester. Během putování za záchranu utkaného světa Cal se Suzannou utkaný svět navštíví, setkají se s jeho obyvateli a seznámí se s historií a osudem tohoto světa. Nakonec se stanou hybateli a tvůrci nové podoby tajemného jiného světa.
Utkaný svět se k českému čtenářstvu dostal s poměrně velkým zpožděním. Poprvé vyšel již v roce 1987, v době, kdy do kin šel první Hellraiser natočený právě Barkerem podle vlastní povídky. Tato zmínka má své opodstatnění. Utkaný svět by se totiž dal brát jako první větší projev odklonu Barkera od syrového hororu k temné fantasy. A tento odklon mu mnoho lidí zazlívá. Ne, že bych se k nim počítal, ale, dle mého subjektivního názoru kvalitativní rozdíl mezi barkerovým hororem a barkerovou fantasy je dost zřetelný. O této změně ostatně samotný Barker prohlašuje, že: "[tato kniha] představovala (...) značný odklon od transgresivního hororu, s nímž jsem byl ztotožňován. Našla se spousta kritiků připravených odsoudit tuto změnu směru. Měli za to, že na žánr, do něhož se snažím infiltrovat, mám až příliš temnou fantazii a že bych udělal nejlépe, kdybych v knihkupectvích zůstal v hororové sekci."
Ano, v Utkaném světě, stejně jako i v jiných Barkerových fantasy románech, naleznete spoustu hororových prvků. První třetina Utkaného světa by mohla být stejně dobře označena za horor, po první třetině se už však horor vytrácí a vyklízí prostor čisté fantasy. Barker je skvělý v popisech nenormálnosti, bizarnosti, temnotě, často zacházející až na hranici nechutnosti (zde např. Imakolatina éterická nymfomantická sestra s jejími přízračnými dětmi), vynikajícím způsobem dokáže podchytit lidskou náchylnost ke zlu, schopnost nechat se jím ovládnout a přistoupit na jeho pravidla (Imakolatin lidský pomocník Shadwell či policajt Hobart), při přechodu děje k fantasy však znatelně slábne. Příběh se postupně stává utahaný, dost popisný a rozvleklý. Z každou stránkou s vyšším číslem se postupně vytrácí zájem o děj a jeho vyvrcholení.
Kniha je až zbytečně moc dlouhá, takřka 800 stran Barker nedokáže utáhnout a udržet pozornost. Příběh je rozdělen na tři zajímavé, energií a spádem nabité části, části které je však spojují (v podstatě části, v nichž Cal ztrácí jakýkoliv styk s utkaným světem) jsou však dost nudné, táhlé a při čtení se zdají dost nadbytečné.
Abych to nějak shrnul. Máte-li rádi/y Barkera jako hororového autora, pravděpodobně budete zklamaní stejně jako já, toho hororu se zde opravdu moc nenajde. Propadli/y jste li však Barkerově fantazii a máte-li rádi/y jeho fantasy romány, možná vás jeden z prvních Barkerových výletů do fantasy světa potěší. Měl-li bych se uchýlit k přirovnání, nejvíce mi svou popisností Utkaný svět připomínal jiný Barkerův fantasy román Imagika.
![3 z 5 3 z 5](img/content/points/3.png)
![101 hororů, které musíte vidět, než umřete 101 hororů, které musíte vidět, než umřete](https://www.databazeknih.cz/img/books/30_/30537/101-hororu-ktere-musite-videt-nez-u-pZA-30537.jpg?v=1422051215)
Chronologický průřez nejzásadnější filmovou hororovou tvorbou od jejích počátků až po současnost.
Na 39 autorů a autorek jednotlivých krátkých glos k daným dílům nás provede výběrem stovky a jednoho hororového filmu posledních devíti desetiletí. Nalezneme zde tedy více než stovku údajných zástupců toho nejlepšího, co nám bezmála století hororové kinematografie přineslo, počínaje Kabinetem Dr. Caligariho (1920) a Sirotčincem (2007) konče.
Hned na úvod je třeba říci, že nemá vůbec smysl a cenu s daným výběrem nějak polemizovat, schvalovat jej nebo být rozmrzelý/á z toho, že (a proč) se zde ne/objevil ten který film. Můžeme s tímto výběrem čistě subjektivně souhlasit nebo ne, ale to je asi tak to jediné, co s tím můžeme dělat. Stejně jako se, čistě subjektivně, rozhodli/y autoři/ky a editoři knihy, že do ní zařadí zrovna tyto filmy. Podobných žebříčků a seznamů koluje plno a každý/á z nás by asi dokázal nejeden podobný také vytvořit. Tento měl prostě to štěstí, že vyšel knižně.
Ale když už jsme u toho. Mě osobně např. mrzí, že kniha zcela opomíjí Amityvillskou sérii (minimálně Amityville II: Possession z roku 1982 by si tu pozornost zasloužil), nebo italskou nechutnost Antropophagus (1980). Na druhou stranu kvituji, že u tak výrazných a zásadních snímků jako je Kruh a Nenávist dala přednost méně známým (v případě Kruhu hodně méně známému) japonským originálním verzím před známějšími hollywoodskými remaky.
Stejně zbytečné je knihu považovat za nějaký obsáhlý pramenný zdroj informací a zákulisních novinek. Na daném prostoru to ani není možné. Každému filmu jsou věnovány pouze čtyři strany, z nichž dvě zabírají obrázky (filmový plakát a foto z filmu). Zbylé dvě strany zhruba v pěti odstavcích načrtnou děj filmu, jeho krátký výklad či odkaz (pokud nějaký má) a tu a tam nějakou zajímavost.
Aktivnějším a dlouhodobějším fandům a fanynkám hororu zdejší informace zpravidla neposkytnou mnoho, co by ještě nevěděli/y nebo co by při troše píle a trpělivosti nesehnali/y na internetu během několika málo kliknutí myší. Přesto však u méně známých (nebo úplně neznámých) filmů mohou být minimálně prvotní pohnutkou většího zájmu o popisované dílo.
Některá hesla jsou informačně poměrně strohá (Kabinet Dr. Caligariho), u jiných zase mohou seznámit s čímsi novým (Blacula - blaxploation verze upírské klasiky) či poskytnout zajímavé a jinak opomíjené či nezmiňované stránky a odkazy filmů (Whaleův Frankenstein [1931], Peeping Tom nebo The Haunting [1963]).
Výrazný přínos knihy vidím ve dvou věcech, od nichž se také hlavně odvíjí mé hodnocení.
Tou první je její obrazová část. Stává se tak takřka unikátní (na české poměry zcela určitě) sbírkou stovky a jednoho filmového plakátu v barvě, což zcela jistě musí potěšit každého fanouška a každou fanynku. Je opravdu na co koukat. Ani fotografie filmových momentek z filmů nejsou k zahození. Sice zpravidla jde o již notně profláklé a okoukané záběry (např. Poltergeist, Psycho, Konkurz, Kubrickovo Osvícení), najde se ale i pár zajímavých záběrů a hlavně záběrů z málo známých filmů (Smrtelné zlo II., Re-Animator, Hlad, Karneval duší, Deathdream nebo československý zástupce v knize Valerie a týden divů).
Druhou potěšující stránkou knihy je již její samotný základ, samotná idea - seznam 101 hororů. pochybuji, že se v Česku najde někdo, kdo je viděl všechny. A tak si čtenář a čtenářka mohou (ale nemusí, samozřejmě) vytyčit za cíl splnit název knihy, začít se pídit po dosud neviděných hororech (mě osobně na pár z nich kniha vyloženě nalákala, o několika z nich jsem neměl ani potuchy) a postupně si z daného seznamu odškrtávat již viděné položky. Mé současné skóre v době psaní recenze je: 48 filmů viděl, 6 filmů mám doma, ale ještě jsem je neviděl a 47 filmů jsem ještě neviděl.
Co se týče negativ knihy, za nejzávažnější bych označil nezmínění originálního názvu filmu u jednotlivých článků. ono sice ve valné většině lze originální název filmu vyčíst z přiloženého filmového plakátu, ale např. u některých japonských filmů (Kruh, Nenávist, Konkurz) to vyčíst nelze. Obzvláště, pokud je zmíněný český název trochu zavádějící - např. japonský film Oodishon byl u nás uváděn jak pod názvem Konkurz na smrt, tak pod zkráceným Konkurz a první díl Saw snad nikdy nebyl česky přeložen jako Pila, já se k němu dostal jako k Saw: Hra na utrpení.
Za negativum by rovněž mohlo být považováno i časté spoilerování u mnoha příspěvků, které mnohdy závěr i pointu celého filmu. Mě osobně to nijak nevadí, ale věřím, že se najde hodně lidí, kterým to vadit může.
Trochu mi také vadilo až úpěnlivé lpění na prvních částech sérií, výjimkou je snad jen Smrtelné zlo II, u něhož je však sporné, zda jde o pokračování nebo předělávku prvního Smrtelného zla, a svým způsobem i japonská Nenávist. Je sice pravdou, že jde zpravidla o nejlepší části daných sérií, ale já osobně bych u některých (Halloween, Noční můra v Elm Street a možná i Hellraiser) asi volil jinak.
Celkově vzato svou psanou částí kniha nepřináší nic převratného, na to je jí věnováno málo prostoru, ale i tak se určitě dozvíte něco nového a zajímavého. Obrazová část je bez debat, z ní jsem doslova nadšen. Na české poměry je kniha zajímavý a dá se říci, že ojedinělý počin, podobnou, takto specificky a úzce zaměřenou najdete asi těžko. I proto si vaši pozornost (už jen v rámci obsah/cena) jistě zaslouží.
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)
![Krvavá hostina Krvavá hostina](https://www.databazeknih.cz/img/books/22_/22065/krvava-hostina-22065.jpg?v=1246708665)
Svatopluk Doseděl v letech 1995-1997 spolupracoval se sci-fi/horor/fantasy měsíčníkem NEMESIS a nejednou v něm otiskli jeho povídky. V roce 1998 pak některé Dosedělovy povídky vyšly ve sbírce s příznačným názvem "Krvavá hostina".
Doseděl je často přirovnáván ke Stephenu Kingovi (bývá označován za českého Kinga), nijak to jeho dílo ale nesnižuje. Pokud si Doseděl z Kinga něco opravdu bere, pak je to oddanost práci, propracovanost, vytříbenost, smysl pro detail a schopnost dobře budovat základy a stavbu povídky. Přesně jak v doslovu knihy zmiňuje Carola Biedermanová: "Horor má omezené tématické možnosti, nevychází z ničeho jiného než z našich dětských strachů. Spočítejte si, čeho jste se v dětství báli, a zjistíte, že tato tématika je u Doseděla dokonale využita." Tímto podobnost s Kingem končí. Doseděl není žádný plagiátor, přistupuje k psaní po svém, buduje si svůj vlastní rukopis, a ač použivá, dalo by se říci, již použitá a známá témata a zápletky, často s nimi zabrouzdá do neprobádaných vod.
Sbírka obsahuje celkem osm povídek, od slabších (Ochutnávači medu) po silné a vynikající (Světlo zasvěcených).
"Mayflover" rozvíjí v hororu tolik známé a v mnoha podobáh již zpracované téma řidiče, který je nucen náhle sjet z dobře známé cesty a vydat se cestou neznámou, neprobádanou, na níž, hádáte správně, čeká nechtěné a nemilé překvapení v podobě jistého domu jménem Mayflover.
I "Světlo zasvěcených" buduje na klasických proprietách - dva lidi v opuštěné chatové osadě, obklopeni samotou, civilizace daleko, nález tajemného předmětu, jemuž jeden z nich zcela propadne a nechá se jím ovlivnit a pro druhého to přináší jen a pouze nebezpečí. Povídka hodně stavějící na psychologické stránce hororu, strachu a děsu.
"Srdcový spodek" je trochu úkrok spíše do futuristické sci-fi. Špinavé kanály, krysy, nadvláda a ovládání určitých lidí pomocí drogy, individuální pokus vymanit se z této nadvlády, odpor...
"Countdown" je nádherným popisem toho, když jste ztraceni v lese a něco se vás pokouší chytit. Strach se stává vládcem těla, nervy jsou napjaté na samotnou hranici únosnosti, začíná se nedostávat dechu, v boku bolestně píchá, vaši blízcí jeden po druhém odpadávají, a něco se vám lepí na paty...
"Hazard" nás opět zavádí do částečně "postapokalyptické" budoucnosti. Hlavní hrdina musí cosi vykonat v uzavřeném, od okolního světa odloučeném městě, kde platí úplně jiné zákony a pravidla. Povídka mi v mnohém připomíná Carpenterův "Útěk z New Yorku (nebo L.A., to je jedno), je však mohem temnější.
"Ochutnávači medu" jsou pokračováním "Hazardu" a odehrávají se ve ztraceném městě kdesi v Africké džungli. Obří včely, tajemné obřady, naprosté vybočení z zažité civilizační reality, místo, kde nezvaného návštěvníka nečeká nic dobrého - co víc může nabídnout dobrodružné sci-fi? Připomínala-li mi předchozí povídka Carpenterův film, u této se mi na mysl naopak draly vzpomínky na staré dobrodružné/fantasy/sci-fi komixy v ABC, jako např. Galaxie, Příchod bohů atd...
Ve "Woodcutters" parta lidí na chatě zažije útok oživlých dřevorubců a je nadmíru jasné, že to vůbec není taková sranda, jak by se podle "Choking Hazard" mohlo zdát. Humor jde stranou, přichází strach.
V "Bumerangu" se hlavnímu hrdinovi vynořují vzpomínky na svou smrt a je odhodlán najít svého vraha.
Povídky doprovází vynikající a děsivé černobílé kresby z rukou Milana Fibigera, které nejsou pouhým skvělým doplněním. Kresby by fungovaly i samostatně, Fibiger dokáže nádherně ve své kresbě vystihnout strach a děs. Ano, nebudu chodit kolem horké kaše, jsou nejlepší z celé knihy, často převyšují samotné povídky.
Doseděl ač čtivý a dobrý hororový spisovatel má v mých očích jednu podstatnou vadu - neúprosně děj svých povídek umísťuje do Spojených států amerických. Což myslím v záplavě amerického hororu (filmového i literárního) trochu ubírá na Dosedělově originalitě.
![4 z 5 4 z 5](img/content/points/4.png)